Cestou do Emauz - slavnosti a svátky svatých 1/3

1. ledna: SLAVNOST MATKY BOŽÍ MARIE NOVÝ ROK

(Uvedení do bohoslužby, do čtení a přímluvy najdeš v cyklu ABC)

DVĚ JMÉNA - PROGRAM PLNÝ NADĚJE

Je zvykem dávat jednotlivým rokům různá jména jako program, který ta jména zosobňují. Měli jsme rok Bedřicha Smetany, jiný rok byl věnovaný J. A. Komenskému a jeho dílu. Podobně si počíná i církev, když na příklad jednotlivé roky duchovní obnovy zasvěcuje různým svatým.
Na počátek každého roku však klade dvě jména, vždy stejná: Jména Ježíš a Maria, jako program plný naděje.
Ještě donedávna zněl liturgický název prvního dne v roce „Jména Ježíš”. I dnešní evangelium končí zmínkou o tom, že „mu dali jméno Ježíš, jak ho nazval anděl, prve než byl počat v mateřském lůně.”
Hebrejské jméno Ježíš se překládá jako „Jahve pomáhá”, „Jahve zachraňuje”. Už v tomto jméně je vyjádřeno to nejdůležitější, co Ježíš pro svět udělá: zachrání, osvobodí jej. A stvrzuje to i novozákonní zjevení anděla Josefovi: Dáš mu jméno Ježíš, neboť on osvobodí svůj lid.
Jak Ježíš pomáhal, jak zachraňoval, o tom nám svědčí stránky Nového zákona. Je to radostná zpráva o tom, jak do svého srdce přijal celníky, hříšníky, malomocné, chromé, malé děti i plačící maminky.
A tak stojí jméno Ježíš jako příslib i na začátku tohoto našeho nového roku. I s námi půjde ten, kterého můžeme nazývat svým Pomocníkem, Zachráncem, Ochráncem.
Druhé jméno, které před nás církev klade jako program naděje, je jméno Maria, které se překládá několika způsoby. Hebrejské Mirjam znamená „od Boha milovaná”, „Vyvolená” nebo „Omilostněná”.
Všimli jste si, co je na dnešním čtení nápadné? Zatímco pastýři překypující aktivitou pospíchají, hledají, nalézají, klanějí se, chválí Boha a běží radostnou zvěst povědět dál - Maria zůstává tichá, nepromluví ani slova. Písmo o ní jen říká, že „to všechno uchovávala ve svém srdci a rozvažovala o tom.”
Podobná tichost Mariina je nápadná už při zvěstování. Kratičkým slovem Fiat, Ano, odpovídá na nejzávažnější otázku lidských dějin.
Proto se mi jeví upovídanost Marie - v různých teď tak módních mariánských zjeveních„ - jako nevěrohodná. Tahle upovídaná osoba není totožná s Marií našich evangelií.
Izaiášův výrok: ”Neboj se, vždyť já jsem si tě vyvolil, já jsem si tě zavolal jménem, ty patříš mně„ - tohle oslovení vztahuje církev nejen na Marii. To patří i každému z nás, Mariiným sourozencům v člověčenství.
Začínáme nový rok ve jménu Marie a věříme, že Maria půjde s námi cestou života jako naše sestra, jako přímluvkyně, mlčenlivá i činorodá, věrná a spolehlivá. Když dokážeme vstoupit do nového roku ve jménu Ježíše a Marie, nemusíme se děsit budoucích dní: Na nic z toho, co přijde, nebudeme sami, v žádné situaci nezůstáváme bez pomoci. Je tu mocný Zachránce, který se vlídně ujímá každého, kdo se na něj s vírou obrátí. Máme i mateřskou Přímluvkyni.
Povšimněme si v dnešním evangeliu ještě jedné podrobnosti. Pastýři neběželi do Betléma každý zvlášť, ale všichni společně. Společně: to usnadňuje orientaci, hledání a nalézání i předávání dál. I naše víra se rozvíjí lépe ve společenství a roste, když ji společně, jako společenství církve, hlásáme dál.
Pojďme tedy a společně teď vyznejme svou víru v našeho Pána, předložme mu své prosby a svěřme se do jeho ochrany.

POHÁDKA NOVOROČNÍ

Na Nový rok máme každý plno přání, co bychom chtěli, aby se změnilo, co bychom chtěli letos dokázat. Povím vám k tomu novoroční pohádku:
V jedné pohádkové zemi přišel po Vánocích nový rok a nový čas a králové od východu a západu slíbili, že pomohou novou dobu hospodářsky zabezpečit. Zřídili obchodní dům s božími anděly za pulty. Všichni se tam hrnuli, aby dostali, co postrádají. Ekolog žádal pořádný kus zdravého lesa. Inženýr žádal dobře fungující továrnu. Ekonom chtěl tisíc dobře sehraných dodavatelsko-odběratelských vztahů.
Andělé přijímali všechny ochotně, sahali do šuplíků v regálech a každému dali žádané zboží - zabalené v malém kornoutku. Když se někdo divil, že na tak velká přání jsou ty kornoutky tak malé, andělé odpovídali: ”My tu nevydáváme hotové zboží, ale jenom semena. Ta už si sami musíte vypěstovat.„
Milí bratři, tohle vyprávění o naší situaci na začátku nového roku, nového věku, má šat pohádky, ale je to realita naší situace.
Máme v rukou vzácné sémě nového života, a vypěstovat si ten nový život musíme sami. Musíme je zalívat svou dobrou vůlí, hnojit svou trpělivou prací, kypřit svým užitečným úsilím, zahřívat a osvětlovat svou laskavostí a úsměvem.
Teď jsou zas jednou aktuální verše dávného buditele: ”Pracuj každý s chutí usilovnou na národa roli dědičné...„

6. ledna: SLAVNOST ZJEVENÍ PÁNĚ

(Uvedení do bohoslužby, do čtení a přímluvy najdeš v cyklu ABC)

JÍT ZA HVĚZDOU

Moc námahy bylo už vynaloženo na vypátrání, co to bylo za hvězdu, která povzbudila mudrce, aby se za ní vydali z domova. Musel to být zjev zcela mimořádný. Malíři ji malují jako kometu a ta se také vznáší nad našimi betlémy doma i v kostele. Tedy kometa?
Hvězdáři spočítali, že v čase narození Páně došlo na obloze k mimořádnému zjevu: dvě největší planety - Jupiter a Saturn - se k sobě (z pohledu ze země) těsně přiblížily a vytvořily zářivou dvojhvězdu. Byl to tedy tento jev, co tenkrát vzrušil učence? Jenže v evangeliu se mluví o jedné hvězdě, ne o dvou.
Ještě že tahle otázka, co to bylo za zjev, není pro nás důležitá. Důležitější otázka je, co to bylo za lidi, o kterých se tu vypravuje.
Jedni uvidí zvláštní úkaz, světlo, a vydají se na cestu za tím světlem. Ptají se, hledají. Chtějí se poklonit novorozenému Králi, kterého jim hvězda ohlašovala. Nedají se zmýlit ani tím, že místo v královském paláci nalézají Dítě ve chlévě, v jeskyni. Našli toho, kterého hledali, obdarovali ho královskými dary, poklonili se mu.
Jsou tu i druzí, kteří věděli o narození Krále - Mesiáše. Učenci v Jeruzalémě dovedli mudrcům z Východu přesně odpovědět, ale sami zůstali sedět doma. Jejich vědění jim nebylo k ničemu.
Moudré a poučné je tohle vyprávění o těch králích. A o dvou cestách, z nichž si každý člověk pro sebe volí.
Jedna je cesta našich mudrců, cesta všech hledačů. To jsme ti z nás, kteří se o všecko kolem sebe zajímají. Ptají se po smyslu dění a událostí. A ověřují si svůj názor hlasem Písma svatého, aby se ve svém hledání nezmýlili.
Druhá cesta je používaná častěji. Jako učenci v Jeruzalémě si i dnes mnozí lidé myslí, že oni všechno znají, všechno nejlíp vědí. Proto na nic nejsou zvědaví, o nic se nezajímají. Jejich vědění je mrtvé.
Kterou cestou jdeš ty? I o tvůj a můj život se tu jedná. I naše životní osudy jsou osudy našeho hledání Božího světla, naší cesty nebo necesty k nalezení Krále králů.
Nenechejme v sobě usnout zvědavost, zvídavost po stále novém, hlubším poznání, abychom i my, jako Mudrci, došli velké radosti, že jsme nalezli toho, který je Světlem světa.

18. ledna: PANNY MARIE, MATKY JEDNOTY KŘESŤANŮ

DUCHOVNÍ EKUMENISMUS

Začal světový týden modliteb za sjednocení křesťanů ve víře. Světová válka dotlačila křesťany různých vyznání blíž k sobě. Z kostelů, z teologických fakult se přenesl dialog mezi církvemi do cel kriminálů, do protileteckých bunkrů, kde se vedle sebe krčili a usilovali o přežití katolík s protestantem. Mnohé rozdíly se tam ukázaly jako plané slovíčkaření, mnoho společného tam objevili: Jeden je Bůh a Otec nás všech, jeden je náš Pán Ježíš Kristus, jedno slovo Boží v Písmu svatém, jeden je křest, jeden stejný Otčenáš, jedno stejné Krédo, vyznání víry. Jedno je povolání k životu v lásce: - abychom dělali druhému, co chceme, aby druzí dělali nám.
Přešla válka a lidé se zase rozešli, na neštěstí církve a na neštěstí celého světa. Vždyť celý svět je také rozdělen, hrozivě rozdělen trhlinami mezi východem a západem, mezi jihem a severem. Kdo tu má zprostředkovat, kdo má dávat příklad svornosti, tolerance, mírumilovnosti, když ne křesťanství? Ale jak má svět jeho výzvy brát vážně, když křesťané sami je neberou vážně, nedovedou se usmířit, snést, sjednotit mezi sebou? Jak může kázat o jednotě, kdo sám není jednotný! Naše křesťanská nesvornost má drtivou spoluvinu na rozdělení světa, nejsme schopni ho účinně bránit před válkami.
Ale naší nesvorností je ohrožen nejen svět, ale i samo křesťanství. Výsledek misijního úsilí v mnoha rozvojových zemích je nulový, doslova nulový, protože tam proti sobě stojí misionáři různých církví: anglikáni, presbyteriáni, luteráni, adventisté, katolíci. Hlásají jednoho Krista, ale navzájem se k sobě chovají nepřátelsky. ”Napřed se domluvte mezi sebou!„ - říkají Afričané, Indové a Japonci. A mají pravdu. A výsledek kněžské pastorace v tradičně křesťanských zemích? Také nulový, aspoň co do růstu početního. Za posledních sto let (mezi lety 1880 a 1980) vzrostl podíl křesťanů na obyvatelstvu světa o jednu desetinu procenta!
V době koncilu vzplanula nová vlna sjednocovacího (tenkrát se vžilo slovo ”ekumenického„) úsilí. Mluvilo se tehdy o sjednocení křesťanských církví s takovým optimismem, jakoby už byla ruka v rukávě. Ale k nějakému velkému činu, k formální jednotě, zase nedošlo. Kterýsi unavený harcovník jednoty si posteskl: ”Ono to není, jako když se namlouvají dva mladí v romantickém mládí. Tohle je taková dřina, jako dávat dohromady dva staré rozvedené manžele.„
Máme tedy už zkušenost, že vyjednáváním tam nahoře, diskusemi teologů a kardinálů se asi křesťanstvo nesjednotí.
Je to zřejmě na nás, obyčejných lidech dole. Ale co my můžeme udělat pro jednotu katolíků, evangelíků a pravoslavných? Máme snad jít přemlouvat sousedy a známé, co jsou evangelíci, aby v zájmu jednoty církve přestoupili do naší, katolické? Máme obracet evangelíky na katolíky? Suchá mluva statistik k tomu říká, že ročně vstupuje do katolické církve asi dvacet až třicet tisíc nekatolíků, ale ročně také stejný počet z církve vystupuje, takže nula od nuly pojde.
Co tedy můžeme dělat?
My všichni, každý z nás máme možnost, a velikou. Už na koncilu se o ní začalo mluvit a byla také vtělena do koncilního dekretu O ekumenismu. Je to cesta k jednotě zdola, via facti: Když nelze dojít sjednocení rozumem, půjde to srdcem.
V tom koncilním dokumentu se nám radí: ”Za duši všeho ekumenického snažení nutno považovat obrácení srdce a svatosti osobního života ve spojení s modlitbou. Toto lze právem nazývat duchovním ekumenismem.„ (Odst. 78) Tohle je ten návod na jednotu.
Zdá se ti to být jaksi jen zbožně-teoretické povídání? Žádný skutek, rozhodný krok? To by ses mýlil. Abychom v tom omylu nezůstali, dekret hned vysvětluje, co míní tím obrácením srdce; je to naše upřímná pokora a bratrská dobrota. Máme už konečně zanechat roztrpčení nad dějinnými křivdami, co nám způsobili evangelíci od husitů počínaje, máme se vzdát předsudků vůči nim a nedůvěry k nim. A máme už konečně začít s bratrským chováním vůči křesťanům jinověrcům. Už svatý Augustin napsal: ”Ať chceme, nebo nechceme, jsou našimi bratřími. Tenkrát by přestali teprve být našimi bratřími, kdyby se přestali modlit Otče náš!„
To je veliká věc, tenhle duchovní ekumenismus, co se nám tu v oficiálním koncilním dekretu doporučuje, přikazuje. To je vlastně opravdu sjednocení v praxi, srdcem, láskou. Když mám někoho rád, to jsem s ním už jedno, to je už jednota v denním životě. Máme přijmout křesťany jiné víry jako bratry, s láskou. Obávám se, že to je víc, než jsme momentálně schopni uskutečnit. My se těch jinověrců přece jen ještě bojíme. My jim tak docela nedůvěřujeme, že oni to s námi myslí stejně poctivě jako my s nimi. Dá nám to práci, než přijmeme opravdu za své mínění prostou větu, že všichni jsme žáky jednoho Pána - Ježíše; že všichni jsme dětmi jednoho Otce v nebesích.
Bez tohoto vnitřního sjednocení srdcí, i kdyby představitelé církví podepsali dokument o sjednocení už dnes, bylo by to vyhlášení, co vlastně sjednocení není. A v praxi by to bylo k ničemu. Papír nás nesjednotí!
A naopak: Když se takto dokážeme sjednotit duchem, srdcem, bude už úřední dokument jen vyhlášením toho, co už stejně je, co už existuje.
Kde je vzájemná láska, tam jednota už je!
Pokusme se na tuhle větu tak honem nezapomenout a zpytovat si podle ní své svědomí, své jednání a smýšlení.
A s touto myšlenkou pojďme předstoupit před našeho Pána Ježíše.

25. ledna: OBRÁCENÍ SV. PAVLA APOŠTOLA

DĚLAT TO JAKO PAVEL

Svátky svatých slaví církev zpravidla v den jejich narození pro nebe, v den jejich smrti. Ale zná i výjimky z tohoto pravidla a jednou z nich je dnešní svátek Obrácení svatého Pavla. Slavíme tu onu tajemnou událost na jeho cestě do Damašku. To už měl mladý židovský fanatik Šavel za sebou účast na lovu na křesťany v Jeruzalémě. Jak ten lov probíhal a co s ulovenými křesťany dělali, to víme z vyprávění ve Skutcích apoštolů o osudu mladého křesťana Štěpána. Při jeho popravě měl farizej Šavel jakýsi úřední dohled. A teď se s policejní patrolou žene do Damašku, protože do Jeruzaléma došla zpráva, že i tam jsou tihle nenávidění zrádci židovské pravověrnosti. Vždyť oni popraveného Krista považovali za Mesiáše, za vůdce židovského národa! Jakýpak vůdce národa, když nechtěl bojovat, nechtěl židovskému národu dobýt vládu nad Římskou říší, vládu nad všemi říšemi, nad celým světem.
Museli toho pacifistu Ježíše zabít, aby svými myšlenkami o napravování světa po dobrém nenakazil celý národ. Ty jeho směšné nápady:
Království lásky, království pokoje - raději po dobrém než po zlém - co s takovými nápady snílka Ježíše. Je třeba zlikvidovat i jeho vyznavače, a honem dřív, než nakazí další lidi.
A v tomto spěchu - už snad v dohledu damašských bran, se to najednou se Šavlem stalo. Zazáří oslňující světlo. Šavel padá z koně: ”Šavle, proč mě pronásleduješ?„ - Šavel jde zatknout a dovést k popravě damašské křesťany, ale Ježíš se s nimi ztotožňuje. Bude to tak platit po všechny časy: Kdokoliv pronásleduje křesťany, pronásleduje v nich Ježíše.
”Pane, co mám dělat?„ - ptá se farizej, a tahle otázka ho povede dál celým životem. Od té chvíle chce Šavel Pavel dělat jen to, k čemu jej vede Ježíš. Chtěl, vášnivě chtěl vyhubit křesťany do posledního. Od této chvíle bude chtít Krista hlásat, stále a všude.
Náhlé jako blesk je Pavlovo obrácení. To se nám líbí. Dosáhnout něčeho hned, okamžitě, pokaždé, když se do něčeho pustíme.
Svátek Pavlova obrácení z nepřítele na vyznavače Krista stoj í na konci týdne, v němž křesťané všech vyznání touží po obrácení ke svorné jednotě; kdy se konají ekumenická shromáždění, modlíme se za jednotu.
Proč to Pán Ježíš neudělá s námi jako se Šavlem? Nevíme. Nikdo nemáme právo prohlašovat, že známe záměry Boží prozřetelnosti - to by byla hloupá pýcha.
Ale něco je tu přece jen zřejmé, tak zřejmé, že to bije do očí.
Tenhle Šavel byl člověk, kterému o něco šlo. A nezůstal jen při mudrování, debatách, láteření, - nasadil všechny síly, všechen čas na dosažení toho, co považoval za správné.
Boží otcovská ruka jen natočila jeho úsilí správným směrem, osvětlila mu správnou cestu.
Proč to tak nejde s námi? My nanejvýš jen debatujeme, jen se rozčilujeme nad tím, co je na světě špatného, nad tím,jak je církev nejednotná a rozháraná ale sedíme přitom na zadku a neděláme nic. Pavlova první otázka, ještě než vstal ze země, zněla: ”Pane, co chceš, abych činil?„
Pavel je muž činu. Ježíše už pronásledovat nebude, co má tedy dělat? ”Budeš hlásat mé jméno mezi pohany„ - slyší odpověď.
A Pavel to dělá. Slovem, písmem, osobním úsilím, - po celý život.
A to je poslání dnešního svátku Obrácení svatého Pavla. Máme se od Pavla naučit dělat to také tak, jako on. I my se dnes ptejme při setkání ve svatém přijímání Pána Ježíše: Pane, co mám učinit? Kde a komu mám jít ukazovat cestu? Komu mám jít pomoci?

2. února: UVEDENÍ PÁNĚ DO CHRÁMU - HROMNICE

Uvedení do bohoslužby
Svěcení svící - podle misálu.

Uvedení do čtení
l. Mal 3,1-4
Starozákonní čtení je jedno z proroctví o příchodu Mesiáše. Je to zvěst opravdu radostná: oznamuje i nám, že Ježíš Světlo světa - přichází, ne aby nás soudil, ale aby nás zachránil.
2. Žid 2,14-18
Druhé čtení odpovídá na naši nejistotu, zda si vůbec zasloužíme Boží pomoci a vykoupení.
3. Lk 2,22-40
Radostná zvěst dnešního evangelia je platná i pro každého z nás: Ježíš bude světlem i dnešnímu lidstvu - i nám na cestách našeho života.

PŘIJMI SVĚTLO A BUĎ SVĚTLEM !

Dnešní svátek je jakýmsi dozvukem Vánoc. Svíčky se z vánočního stromku přestěhovaly do našich rukou. Vánoční preface ještě jednou hlaholí, že v tajemství vtěleného Slova zazářilo našemu duchovnímu zraku nové světlo Boží jasnosti. Rozpomeňme se tedy ještě jednou na tu noc, která se proměnila v jasný den, když v náručí svaté Matky zazářilo dítko - Světlo k osvícení národů.
Křestní liturgie má pěkný symbolický úkon. Maminka sama rozžíhá křestní svíci svého dítěte od velikonoční svíce - paškálu. Má si při tom úkonu uvědomit, že má svítit a hřát světlem svého příkladu svému dítěti, aby z něj vyrůstal dobrý člen velké rodiny Božích dětí.
Dnes jste si rozžíhali svíčky jeden od druhého - a ta první dostala světlo od paškálu z oltáře. V tom úkonu předávání světla je zahrnuto celé poselství tohoto svátku: přijměte světlo a buďte světlem jiným!
A jistě jste si všimli: když se od jedné svíčky rozžala druhá, plamen té první se nezmenšil, neoslabil se tím, že své světlo předal. Naopak - v okamžiku předání se plamen zvětšil. Jedna svíce může zapálit mnoho jiných svící, aniž tím ztratí svou sílu. Stejně tak je to u nás, lidí. Když se snažíme být svící a vnášet světlo do temných koutů světa kolem sebe, jiným prospějeme a sami nic neztratíme, ba mnoho získáme.
A nebuď malomyslný, že tvé světlo není nejlepší, že nemáš kvalitu nějakého superkřesťana. Už staletí před příchodem Ježíšovým to věděl a pěkně pověděl autor knihy Přísloví:
- Ty se možná považuješ za zcela bezvýznamného, ale v očích Božích jsi důležitý a můžeš být Světlem Páně.
- I když tvé světlo je jen slabé, může jím Bůh ve své moudrosti osvítit jiné, dokonce i takové, kteří tě převyšují schopnostmi a nadáním. Pak je dobro, co oni tebou povzbuzeni vykonají, i tvou zásluhou.
- Neschovávej své světlo pod kbelec, ale hleď je přinést tam, kde je ho zapotřebí.
Bratří a sestry, - z rukou Matky církve jsme dnes přijali do svých rukou Mariinu svíci. Kéž nás tento svátek naplní novou radostnou chutí: chtějme být světlem lidem kolem nás.

ŽENA KÁŽE ŽENÁM

Milé sestry, dnešní kázání je určeno především vám, ale snad i my, muži, budeme naslouchat s užitkem. Je to kázání poněkud zvláštní, protože dnes vám nebudu kázat já, ale vaše sestra - žena. Tak si její kázání chutě poslechněme:
Mariánské svátky, to je pro nás, ženy, příležitost k uvažování, jak a v čem nám naše sestra Maria může být vzorem. Je toho tolik, že se jí žádná nemůže vyrovnat.
Stojí před námi ve svém panenství, které cele zasvětila Bohu. Já jsem ji v tom zasvěcení Bohu následovala tak, že jsem vstoupila do kláštera.
Ale Maria stojí před námi i jako matka s dítětem v náručí. V tom je vzorem většině dívek, které se jako ona provdají, mají své Josefy, mají jako ona rodinu.
Maria byla také vdova. Po většinu života zůstala sama, bez muže a dětí. A v tom je zase vzorem jiným ženám.
Žádná z nás nemůžeme Marii následovat ve všem, ale každá ji můžeme a máme následovat v něčem, po svém.
V Marii Bůh poctil všechny ženy, ať následují její ženství kterýmkoliv způsobem.
Svět starého Orientu, židovský svět Starého zákona, byl svět mužů. Žena tam neměla žádný hlas a práv měla pramálo. Ve všem za ni rozhodovali muži: otec, manžel, příbuzní. A přece se Boží posel neptá Mariiných rodičů. Neptá se jejího Josefa, ptá se osobně jí, jestli je ochotna vzít na sebe velikou oběť, stát se matkou Mesiáše.
Maria se otevřela Duchu svatému. Otevřela se mu v takové míře, že se až stala prorokyní: Vyhlašuje, že její Syn svrhne mocné a pyšné z trůnů - a povýší ponížené a utlačené. Že je to proroctví pravdivé, to jsme zažili nedávno. Nemluví jen o svržení jedněch mocipánů a nahrazení mocipány jinými. Chce přehodnocení postojů, chce polidštit svět. Půjde o království Boží místo kralování násilí všude, kde lidé přijmou jejího Syna a jeho učení.
Když Maria představuje svého Syna světu, neobrací se k tehdejším mocným - k velekněžím, k vladařům. V chrámě je zástupce mužů, celkem společensky bezvýznamný, ale čestný a spravedlivý kněz. Je tam i zástupkyně nás - žen, moudrá a zbožná stařenka Anna.
Těm ukazuje Maria Syna, jako ho ukazuje o dnešním svátku nám. Každý se k ní může obrátit o pomoc a o přímluvu u Syna. Mariánské sochy a obrazy, ozdobené květinami, jsou svědectvím, že my ženy o své sestře Marii víme. Že se pod její ochranu utíkáme, že v její přímluvu u Syna důvěřujeme.
I dnes jí pojďme předložit své starosti o naše rodiny, o naše děti, o naše přátele. I dnes se společně svěřme do její ochrany.
Pod ochranu tvou se utíkáme...

Přímluvy

Bratří, pojďme společně prosit našeho Pána Ježíše, aby svým světlem osvítil i náš národ, i nás všechny:

- Pomáhej své církvi, aby nesla světlo tvé lásky do všech končin světa.
- Veď národy, aby poznaly, co je světu ku pokoji.
- Maminky ať vedou své děti po vzoru matky Marie také do kostela, aby tu mohly poznat Pána Ježíše.
- Všechny ženy ať svou vlídností a laskavým úsměvem zahánějí starosti a temnoty kolem sebe.
- Rodičům dej k vychovávání dětí zdraví a dobrý humor.
- Všichni ať se dobře připravujeme na své stáří, abychom pak byli dobrým příkladem mládeži.
- Umírající ať prohlédnou do tvého světla věčného.

Bože, veď nás, ať se učíme žít ve světle evangelia našeho Pána Ježíše, který s tebou žije a kraluje po všechny věky věků.

22. února: STOLCE SV. PETRA APOŠTOLA

CÍRKEV ÚŘEDNÍ NEBO DUCHOVNÍ

Dnešní svátek Stolce svatého Petra prodělal dlouhou cestu dějinami. Už hned někdy ve 4. století jej křesťané začali slavit na potvrzení a ujištění, že tehdy už po celém známém světě rozšířená křesťanská církev má své centrum. Že má ústřední autoritu, o kterou se křesťané mohou opřít při bránění se různým bludům a zmatkům.
V polovině 5. století o tom píše papež Lev Veliký: ”Přestože v církvi je mnoho kněží a pastýřů, Petr řídí všechny, kteří mají Krista za Hlavu a Krále.„ Dnes v tomto smyslu mluvíme o učitelském úřadu církve.
Někdo staví proti sobě církev úřadující a církev duchovní.
Když byl před lety vídeňský kardinál König, velká osobnost II. vatikánského sněmu, poslán tvrdou rukou do důchodu, začali mnozí zdůrazňovat tuto duchovní církev jako protiklad k příliš lidské církvi úřední.
Ale kardinál König se ve své abdikační řeči proti takovému rozlišování postavil. Prohlásil, že ”neexistuje žádná církev jen úřední. Je mnoho úřadů - to jest služeb - v církvi, ale žádná nemůže být bez Ducha Kristova. A bez ústředního úřadu by církev už dávno byla z dějin lidstva zmizela. A každý úřad v církvi by bez vedení Ducha svatého brzo zkameněl, odumřel. Stále znovu musíme promýšlet tento vztah úřadu církve, který se snaží uchovat pevné řády, tradici - a puzení Ducha Božího, který ukazuje stále nové cesty novým generacím křesťanů.„
A kardinál končil výzvou: ”Já vás prosím, abyste mluvili také o tom, co je v církvi krásného. Je teď móda mluvit jen o chybách církve. Nic proti tomu, je třeba pokorně doznat lidské nedostatky v církvi. Ale je to málo, a je to křivda na církvi, když nepřipomeneme také krásné rysy tváře nevěsty Kristovy.„
Poslední věty kardinálova projevu patřily vám, mládeži: ”Vy, mladí křesťané, neptejte se jenom, co vám dává církev, co z toho máte, že jste v církvi. Ptejte se také, co vy můžete dělat pro to, abyste slovu Božímu pomohli zaznít ve světě kolem vás!„
Ano, to je od prvních století církve stále stejná otázka: Jak se dáme vést učitelským úřadem církve - a jak vnímáme inspiraci Ducha svatého, který působí nejen v Římě? Zda se nestáváme netrpělivými, když se nám zdá, že církev lpí přespříliš na tradici. Zda nejsme úzkostliví, když se církev vydává na nové, nezvyklé a nebývalé cesty.
I dnes, o tak starobylém svátku, máme co meditovat o našem dnešním životě: Jak se učit lásce k dnešnímu Stolci svatého Petra. Jak být vnímaví k vedení Božího Ducha.

Postní zamyšlení:

ŘEČ KŘÍŽOVÉ CESTY

Ať vstoupíte do kteréhokoli katolického kostela, padne vám do oka řada obrazů na stěnách chrámové lodi. Čtrnáct je těch obrazů, a na všech je ústřední postavou Ježíš s velikým křížem.A lidé, zvláště teď v postní době, je obcházejí a nad nimi se zamýšlejí. Jsou na nich události z posledních hodin života Pána Ježíše.
Proč zrovna tyto chvíle si lidé připomínají? Proč o nich meditují?
Ono je tu totiž zobrazeno, co všecko byl Ježíš ochoten podstoupit, aby lidi přesvědčil, jak opravdově myslel to, co jim říkal.
Ale je tu také krásně zobrazeno, co i my prožíváme ve svém životě. Ježíš nám tu názorně ukazuje, jak máme zvládat své životní trampoty, aby nás nezlomily. Třeba hned první obraz, první zastavení. Ježíš stojí před soudem. Soudce je
zbabělý darebák. Svědci jsou podplacení lháři. Beztak už jsi to také zažil, a kdoví kolikrát to ještě zažiješ, že jsi nepravdivě pomlouván, že jsi podezírán z toho, cos neudělal. Co si v takové situaci počít? Naříkat, křičet, hádat se? Ne. Udělej to, co udělal Ježíš. MLČ! Ona lež se nakonec vždycky usvědčí sama.
A pak hned vedle, druhý obraz. Ježíš přijímá kříž, trest za jiné, co se opravdu provinili. I nám se to stává, že jsme nuceni dělat nepříjemnou práci za jiné. Dokážeme to, když je to nezbytné? A bez nářku, bez stěžování? Jako Pán Ježíš?
Pak je tu obraz docela trapný. Ježíš upadl. Nestačí na to, co začal. A ještě dvakrát se na křížové cestě najde týž obraz. Není to zbytečné, třikrát totéž? Myslíval jsem si to, když jsem byl mladík. Teď už si to nemyslím. Kdepak třikrát, to já jsem se mnohokrát do něčeho kurážně pustil, a pak jsem padl, nemohl dál. Ještě že tu jsou tyto obrazy, které mi říkají, že není neštěstí upadnout, ale zůstat ležet. Pán Ježíš vždy znovu vstává, nevzdává to. Dokončí, co začal.
A tak jdou dál obrazy z křížové cesty Pána Ježíše, obrazy z životní cesty mé i tvé:
Ježíš zahlédne svou matku Marii, uvidí její zármutek. Jak je to hořké zarmoutit někoho, koho máme rádi. Ale kde jde o povinnost, o velké dílo pomoci - tam nemohl couvnout Ježíš, tam nemohu couvnout ani já.
Pak přijdou obrazy útěšné. Ježíš si nechává pomoci od kolemjdoucího. Nechá si utřít tvář soucitnou Veronikou. Je mu líto plačících žen.
Pak Ježíšova cesta vrcholí. Vezmou mu i to poslední, co vlastnil: šaty, které mu ušila maminka. Přibijí ho na kříž. Vztyčí ho mezi dvěma zločinci. Tři hodiny trvá smrtelná agónie, než se mrtvé tělo může vrátit tam, odkud vyšlo: do klína matky.
A pak už jen tichý pohřeb. Ticho podvečera Velkého pátku. Veliké ticho před úsvitem Vzkříšení, před vítězstvím života nad smrtí. Před vítězstvím dobra nad zlem.
Rozumíš řeči křížové cesty? Je zde zobrazen důvod naší důvěry, že nesení našich životních křížů má smysl, když se je 1snažíme nést po způsobu Ježíšově. Věřte, stojí za to, zamyslet se v kostele nad obrazy křížové cesty.

19. března: SLAVNOST SV. JOSEFA, SNOUBENCE PANNY MARIE

Uvedení do bohoslužby
Dnes jsme se tu shromáždili o svátku svatého Josefa, a je to tak dobře. Je to dávno, co žil, ale stále je všem mužům vzorem ideálního mužství. Nebyl to hrdina velkých událostí - byl muž všedního dne - byl mužem činu.
Nejprve se poohlédněme každý na sebe: jak je to s našimi mužnými ctnostmi?

Uvedení do čtení
1. 2 Sam 7,4-5a.12-14a.16
Pojďme teď naslouchat, jak prorok slibuje králi Davidovi, že Hospodin mu postaví dům, který bude trvat na věky. Tenkrát tomu stěží rozuměl, ale my dnes už víme, jak se to naplnilo: tím domem na věčné časy je Ježíšova církev.
2. Řím 4,13.16-18.22
Pavel nám teď dává za vzor víru Abrahámovi, který uvěřil zaslíbení Božímu. I Josef důvěřoval slovu Božímu. Jak důvěřujeme my?
3. Mt 1,16,18-21.24a
”Josef udělal, co mu bylo přikázáno.„ Touto větou se v evangeliu chválí velikost Josefova.

PŘÍKLAD MUŽE JOSEFA

Byl to tuším Louis Evely, který napsal, že mnozí světci zakusili víc příkoří od svých životopisců, než za života od svých pronásledovatelů.
Svatému Josefovi ubližují jeho ctitelé nadmíru. O jeho stáří, podobě, vzhledu se zprávy nezachovaly a zřejmě se nikdy nenajdou. Máme tu tedy volné pole pro svou představivost: můžeme si ho představovat, jak chceme.
Čím to tedy je, že jeho nejvěrnější ctitelé mu napořád dávají podobu nejméně sympatickou? - Že z něj dělají vetchého starce místo mužné hlavy rodiny? Tato ničím nepodložená představa se tak vplížila do všeobecného povědomí, že vyvolalo bouři nevole, když se před časem našel malíř, který Josefa namaloval jako mladého jinocha, mužného a krásného, patřičný protějšek šestnáctileté dívky Marie a patřičný důkaz jejího dobrého vkusu.
Kardinál Suenens nejednou mluvil o tom, že představa Josefa jako dohasínajícího starce je falešná. Že máme plné právo vidět Josefa a Marii jako mladé, milující se snoubence a manžele.
Kdyby si Maria vybrala muže z vypočítavosti, z rozumu, nebyli by spolu dokázali přestát všechny zkoušky, které prodělali. Jen proto, že měl Josef Marii moc rád, dokázal jí dál důvěřovat, když všechno mluvilo proti ní. Jen z hluboké lásky může vyrůst tak velká důvěra.
A nebyl to jediný otřes v Josefově manželství, ta počáteční nejistota o dítěti, jehož nebyl otcem. Hrnuly se na něj katastrofy a nejistoty jedna za druhou. Kolik pronásledování, útěk do ciziny, vraždy všude kolem. K tomu stálá hrozba finanční nezajištěnosti. Tento muž Josef zažil všecko, co známe i my v dnešních dobách.
Proto může být svatý Josef právem patronem i dnešních mužů. Byl ze stejného masa a krve. Jeho život odpovídal našemu životu. Jeho zkoušky byly stejné, jako jsou naše zkoušky.
Nic by nám nebyl platný svatý patron s pozlacenou řízou, s tváří nad svět povýšeného anděla a studenýma nohama starce nad hrobem.
Josef byl muž, který žil z víry. Celá jeho rodina žila z víry.
Josef věřil Marii. Jak ji musel mít rád, jak na ni musel být hrdý, že jí tolik věřil!
Maria věřila Josefovi. Jak jej musela mít ráda, jak mu musela důvěřovat, že mu bez rozpaků svěřila svou čistotu, svého syna. Jak se museli mít rádi, že přes všechny ty stálé oběti a trampoty tvořili šťastnou rodinu!
Maria i Josef věřili svému synu Ježíšovi. Nerozuměli mu vždycky; to se rodičům stává, že nerozumí vždy svým dětem - ale i když mu nerozuměli, věřili mu, že to myslí dobře, že to dobře dopadne.
A Ježíš věřil rodičům: ”Byl jim poddán,„ říká o tom prostě Písmo.
Každá dobrá rodina se musí stejně tak opírat o důvěru. I když jeden druhému vždy docela nerozumí, musí si přesto důvěřovat.
Žádný člověk není ztracen, dokud má někoho, kdo mu důvěřuje, kdo ho má rád.
Žena zůstává tak dlouho mladá, dokud ji její muž má rád. Muž tak dlouho zůstane mužným, dokud má něžnost a důvěru své ženy. A děti si tak dlouho zachovávají slunný svět a elán mládí, dokud jejich rodiče pevně věří, že dokážou i to, co ještě neumějí!
Pojďme si tedy dnes vzít příklad z Mariina muže Josefa.

SVÁTEK VŠECH CHLAPŮ

Povídal malý Jaroušek mamince ráno na svátek svatého Josefa: ”Mami, dneska máme my chlapi svátek! Co bude dobrého k obědu?„
Maminka mu na to řekla: ”Mně se zdá, že vy chlapi jste všichni stejní. Slavit svatého Josefa dobrým obědem, připíjet, štamprlovat, to ano, ale vzít si ze svatého Josefa příklad, na to nemyslíte!„
Jaroušek chvilku dumal, a pak řekl: ”A mami, jak se to bere - ten příklad ze svatého Josefa?„
Bratří, muži, tuhle otázku bychom si měli dnes položit všichni: v čem si můžeme brát ze svatého Josefa příklad, jaké byly jeho mužné ctnosti? Dá se to říct krátce: Josef je muž; činu. Je vzorem sebevlády. Je vzorem správného chování k ženě. Je pro něj charakteristické, že neřečňuje, ale jde a udělá, co je v dané situaci třeba udělat. Co se toho pořád hrne na toho mladého ženáče. Jít na soupis do Betléma. Teď v zimě! Žena těhotná! Co si ti ouřadi pořád vymýšlejí? - Josef jde a dělá, co je nutné udělat. Je to muž činu, ne tlachání.
Sotva se uchytí v Betlémě, zas znovu. - Utíkej do Egypta! Josef se nerozčiluje: Copak si, Bože, myslíš, že je to jen tak, - výlet za humna? Zachová klid, sebevládu a dělá, co je třeba.
Kdesi jsem četl, že naše doba je velká na slova, ale malá na činy.
Jak my muži, bratří? Kolik toho namluvíme, kolik se narozčilujeme, než něco uděláme?
A za třetí je Josef vzorem pěkného chování k ženě. Každý chlap od dvanácti roků výš to potvrdí, že to není vždycky snadné, vyjít se ženskými. Josef uvěřil Marii hned při zasnoubení a tu důvěru nic nezměnilo. Po celý život o ni pečoval s něžností, pozorností, šetrností.
Přejme si všichni, bratří, abychom se stále snažili po vzoru Josefově být muži činu, vzorem sebevlády a pěkného chování k ženě. Pojďme za to našeho Pána prosit.

TATÍNEK JOSEF

Ze všech lidí kolem Ježíše zůstává Josef nejvíc v pozadí - právě ten, kterého Ježíš nazýval otcem, v dětství jistě tatínkem.
Žádný evangelista neuvádí nějakou řeč od Josefa. Josef mlčí a dělá, co je potřeba.
Vesnický mládenec, tesař, chystá se ženit, je zasnouben. Ale než dojde ke svatbě, je snoubenka Marie těhotná. Přesto si ji vezme za ženu. Dítě přijme za syna, otcovsky se o ně stará, vzorně pečuje o manželku.
Pohlížíte na mne, bratři muži, a možná si myslíte: ”Teď na nás spustí vodopád připomínek, požadavků, co všechno musíme dělat po příkladu svatého Josefa. A my jsme dnes hotoví štvanci. Denně máme víc povinností a úkolů, než stačíme zvládnout. Je to tak v práci - a když přijdeme domů, je to nanovo. A ty nám tu teď budeš připomínat, abychom byli pořádnější v práci. Doma laskavější k manželce. Abychom zapracovali ve farnosti. Abychom... Ale já nemám čas! Já nemám na nic čas!„
Ale já vám chci dnes cosi povědět právě k té vaší uhoněnosti, k vašemu věčnému nedostatku času. Ani vaše rodina domácí, ani my, vaše rodina farní, nechceme, abyste se uhonili k infarktu, abyste se uštvali k předčasné smrti.
Chci vám dnes naopak dát radu, která dokáže změnit váš život, když ji přijmete.
Ta rada zní: Dělej to, co dělat můžeš, co dělat stačíš. Co dělat nemůžeš, co nestačíš, s tím se netrap. Ani Bůh po tobě nežádá víc, než na co ti dal čas. A co nežádá Bůh, nemají právo žádat ani lidé. Ty měj jen ochotu a dobrou vůli udělat, nač stačíš.
Dělej chutě a v pohodě!
Uvidíš, oč lépe ti všecko půjde.
Uvidíš, jak dobrým se staneš pracantem, manželem, tatínkem. Jako Josef. Dejž to Bůh.

Přímluvy

Pán Ježíš měl svatého Josefa jistě stejně rád, jako svou matku Marii. Pojďme ho prosit:

- Za církev, velikou rodinu Božích dětí - aby žila v lásce a svornosti.
- Za všechny, kteří svou prací slouží druhým - aby je práce těšila a dařila se jim.
- Za lidi, kteří žijí a pracují daleko od domova - aby dobře trefili domů - jako Josef z Egypta.
- Za ty, co žijí v chudobě - aby měli vždycky, co k životu nezbytně potřebují.
- Za lidi staré a umírající - aby jako Josef zemřeli v péči laskavých rukou.

Bože, tys ve své dobrotě vyvolil svatého Josefa za strážce Svaté rodiny. Ať i nám je ochráncem na zemi a přímluvcem v nebesích. Skrze Ježíše Krista, našeho Pána.

25. března: SLAVNOST ZVĚSTOVÁNÍ PÁNĚ

Uvedení do bohoslužby
Doprostřed postní doby spadá svátek Slavnost zvěstování Páně, památka dne, kdy slovo Boží se stalo tělem - tím, že dívka Maria je přijala.
Jak my přijímáme slovo Boží, když nám je zvěstuje evangelium? Je naší odpovědí také mariánské: Fiat, souhlasím, udělám?
Litujme upřímně své váhavosti.

Uvedení do čtení
1. Iz 7,10-14
Teď budeme naslouchat, co řekl kdysi prorok Izaiáš tvrdohlavému králi Achazovi. My toto proroctví dnes chápeme mesiánsky: Lidská darebnost neodradí Boha od lásky k lidem. Pošle svého Syna, aby člověka zachránil.
2. Žid 10,4-10
Čtení z listu židům je oslavou Mariina Fiat: ”Zde jsem, abych plnila Boží vůli.„ Je výzvou i nám, abychom Boží vůli hledali a plnili, abychom se snažili o dobro.
3. Lk 1,26-38
V řadě starozákonních omilostněných osobností a proroků staví evangelium Marii na první místo. Ani Abrahám, ani proroci, ani Jan Křtitel, nikdo není nazván ”milosti plný„ jako ona. Však také nikdo nepřijímá - s takovou prostou důvěrou a rozvážností - od Boha tak velký úkol jako ona.

MILÁ A MATEŘSKÁ

”Zdrávas Maria, milosti plná, Pán s tebou.„
Tento pozdrav venkovské dívce opakují miliony lidí dodnes. Jaké přednosti měla ta dívka?
- Uměla zvolit správný odstín rtěnky a laku na nehty?
- Uměla se nejvkusněji oblékat?
- Měla ideální postavu, byla snad královnou krásy?
Jistě byla krásná: Každá dívka je krásná, pokud je mladá. Každá žena je krásná, pokud se usmívá.
Ale její hlavní předností byla krása duševní.
To biblické ”Milostiplná„ si můžeme trochu přiblížit dnešním dvojitým M: Milá a Mateřská.
Co znamená slovo milá, netřeba vysvětlovat.
Každý ví, o které ženě říkáme, že je milá:
- Nehyzdí ji panovačnost, paličatost, náladovost. - Voní z ní vlídná laskavost a dobrota srdce. Každý ví, o které ženě řekneme, že je mateřská:
- Je ochotna přijmout dítě, i když jí to přinese obtíže. - Je pečlivá o muže, o děti.
- Je dárkyní domova těm svým, své rodině.
A z toho plynou otázky dnešního svátku do našeho svědomí (do svědomí našim ženám):
Platí také o vás dvě M - milá a mateřská?
- Také před vámi se v úctě sklánějí andělé jako před Marií?
- Je také vaší pýchou ne šatník, nábytek, ale dobře vychované děti, váš útulný domov?
”Pán s tebou,„ pokračuje pozdravení Marii.
To je nejen pozdravení, to je i příslib. Příslib Boží pomoci a ochrany, s kterou Maria splnila, co od ní bylo požadováno a co slíbila.
Toto pozdravení ”Pán s vámi„ zní nám všem, kdykoliv se tu sejdeme, abychom slyšeli Boží zvěstování.
Je to tedy otázka do svědomí každému z nás: Jak já přijímám příslib a nabídku Boží pomoci - naplňování denních hodin dobrem?
Pojďme dnes vinšovat Panně Marii k jejímu mateřství. Pojďme se radovat z toho, že i my máme Ježíše v srdci, že smíme žít svůj život jako křesťané, že Emanuel - Bůh - je i s námi.
Povstaňme a pozdravme společně Marii modlitbou: Zdrávas, Maria.

NEJSTATEČNĚJŠÍ SLOVO

Devět měsíců před svátkem Narození Páně si připomínáme rozhodující okamžik lidských dějin: Bůh chce vstoupit do lidských osudů, chce dát lidstvu svého Syna, který by je vykoupil.
Prostředníkem, nástrojem tohoto vstupu - mostem mezi nebem a zemí se má stát člověk, dívka Marie. Ne znásilněna vůlí Všemohoucího, ale uctivě dotázána Božím poslem, zda je ochotna vzít na sebe toto poslání. Na štěstí pro lidstvo, na štěstí pro všechno stvoření Maria řekne Fiat - Ano, vysloví to nejstatečnější slovo lidských dějin. Maria se považuje za služebnici Páně,
a proto je ochotna stát se matkou Božího Syna, stát se matkou Synem vykoupeného člověčenstva, po Evě druhou pramátí lidstva. Kdykoliv se modlíme Anděl Páně, připomínáme si tyto radostné skutečnosti, že člověk se podílí na osudech světa a lidstva, že Bůh přichází na náš svět, vstupuje do lidských dějin, do lidských osudů, aby pomáhal, zachraňoval, spasil.
Takhle to platí stále. I dnes, i s námi. Bůh dělá člověka svým partnerem, když se člověk svobodně rozhodne pro Boha. Ale Bůh nikoho nenutí, neporoučí. Boží oslovení je dialog, nabídka. Jeho poslem - andělem - je hlas našeho svědomí. Naší odpovědí je rozhodnutí, jak jsme to četli v epištole! ”Tady jsem, abych plnil, Bože, tvou vůli.„ (Žid 10,5)
Poslušnost Božího hlasu, svědomí, ta pak umožňuje Boží lásce, aby v našem životě působila divy.
Poslušnost hlasu svědomí působí, že žijeme a jednáme jako křesťané.
Buď vůle tvá” - modlíme se denně. Ale uvažujeme kdy vůbec, jaká je vůle Boží s námi?
Dnešní svátek ať je nám příležitostí k těmto úvahám, k vyřčení nejstatečnějšího slova našeho života: „Bože, i v mém životě buď vůle tvá na prvním místě.”

ZVĚSTOVÁNÍ RADOSTI

Poslední řádky, které napsal několik týdnů před smrtí ( 1973) básník „Popelky Nazaretské” Václav Renč, byla meditace nad dnešním svátkem Zvěstování Páně. Pojďme se inspirovat myšlenkami z jeho „Zvěstování radosti”.
„Od události dnešního svátku, andělského zvěstování Marii, uplynula už dvě tisíciletí. Je to mnoho? Je proto křesťanství už zastaralé, vyžilé? Nebo je to v mírách Božího vesmíru naopak velmi málo, takže jsme jako lidstvo teprve v začátcích, v tápavém dětství křesťanství?
A jaké místo zaujímá toto Zvěstování Božího příchodu v mém, tvém, našem osobním životě?
Lid Izraele vyhlížel příchod Mesiáše vytrvale po dlouhá staletí. A když přišel, oni ho neuznali, nepřijali. Neodpovídal jejich představám, do kterých zdegenerovala jejich víra.
My, křesťané dnešních dob, se tomuto starozákonnímu lidu podobáme mnohem víc, než si uvědomujeme. Jsme také plni staletých návyků a zlozvyků, plni pochyb a únavy, plni skepse a pověr, zrovna jako ti, mezi kterými žila dívka Maria.
Zvěstování Boží nabídky nepřišlo tenkrát veřejně, za hlaholu trub, v branách chrámových. V skrytu, v soukromí, jako osobní tajemství mezi Marií a Bohem,přichází nabídka, dotaz, zda je ochotna dát svůj život k dispozici při vykoupení lidstva. A Maria souhlasí s takovou radostí, že se o tu radost spěchá podělit, předat ji dál.
S námi, dnešními lidmi, i dnes jedná Bůh podobně jako s Marií. K nám přichází už Kristus. Ke každému z nás přichází také osobně. Nepřijde jen až v hodinu smrti jako soudce, ale přichází stále, uprostřed kypění a kolísání našeho života. Jen si to uvědomovat, jen ho přijímat do svého života - pak s ním přichází veliká radost k nám, jako přišla při zvěstování k Marii.
Zde, v kostele, je nám snadnější než venku - slovo Boží uslyšet. Při oltářní oběti je nám snadnější prožívat Boží přítomnost.
Ať je i nám dnešní svátek zvěstováním veliké životní radosti, že Boží Syn přichází i k nám, že Pán je s námi a my jsme a budeme navěky s ním.”

Přímluvy

Obraťme se k Bohu, který se smilovává nad lidmi, a prosme ho:

- Za církev,- aby tvé poselství lidem zvěstovala věrohodně a srozumitelně.
- Za ty, kteří tě, Pane, neznají - aby poznali tvůj příchod mezi lidi.
- Za chudé a bezmocné - aby od křesťanů dostali nejen zbožné slovo, ale i účinnou pomoc.
- Za naše farní společenství - abychom pohanským spoluobčanům byli dobrými zvěstovateli Boží lásky, vtělené v Kristu.

O to tě, Bože, prosíme skrze Krista, našeho Pána.

23. dubna: SV. VOJTĚCHA, biskupa a mučedníka

PRVNÍ ČESKÝ BISKUP

Katechetka se ptá dětí, kdo je to biskup. - „To je pan farář, který už jde do důchodu, a tak je biskupem.” Vy víte, že to tak není. Biskupové jsou nástupci apoštolů - a ty si vybíral Pán Ježíš ze svých vrstevníků, tedy stejně mladé, jako byl on sám.
Kolik let bylo kněžici Vojtěchovi, když se stal biskupem, přesně nevíme. Ale víme, že jeho otec, kníže na Libici, jej určil k duchovní dráze hned od mládí. Jak Vojtěch otcovo rozhodnutí přijal, také nevíme. Zdá se, že zpočátku to bral spíš jako kariéru, než jako duchovní poslání. Po návratu ze studií v Magdeburku se prý ve společnosti prvního pražského biskupa Dětmara vesele oddával lovům a hostinám. Byl synem své doby. Ale když viděl, jak biskup Dětmar těžce umírá ve výčitkách svědomí, že málo dbal o prosazení křesťanských zásad, mladý Vojtěch rázně skoncuje s lehkovážným životem. A když je zvolen za Dětmarova nástupce, začne se vší energií usilovat 0 odstranění pohanských pozůstatků u šlechty i lidu - v celém národě. Jenže co biskup dokázal dosáhnout na sobě - změnit svůj život k lepšímu, to nedokázal dosáhnout u celého národa; na to byl příliš sám. Obviňoval se za to z neschopnosti. Dvakrát odešel ze své diecéze do Říma a vstoupil tam do kláštera. A dvakrát z poslušnosti klášter opustil a do Čech se vrátil. Když znovu a znovu viděl, že u svých krajanů nepořídí, šel působit jako misionář k pohanským Prusům - asi v dnešní Litvě. A tam také zahynul jako mučedník věrozvěst.
Hned po Vojtěchově smrti se pověst o jeho svatosti začala šířit po celé Evropě a začal být uctíván jako světec. Polský panovník Boleslav Chrabrý vykoupil jeho tělo váhou zlata a slavnostně ho pohřbil ve Hvězdně. Císař Ota II. požádal papeže o jeho úřední svatořečení, ke kterému došlo sotva dva roky po jeho smrti roku 999. Polský a uherský národ jej prohlásili za svého národního patrona. Do čela své církve postavili Vojtěchovy spolupracovníky: Poláci bratra Radima a Uhři Anastasia.
A co Vojtěchovi krajané, naši předkové? V Čechách pochopil teprve Břetislav I. zlé důsledky Vojtěchova rozchodu s národem. Na výpravě do Polska se u hrobu Vojtěchova jménem celého národa odřekl bludů a zlořádů, které Vojtěch v Čechách marně potíral. Ostatky svatého Vojtěcha přinesl do Prahy a chtěl nad jeho hrobem zřídit arcibiskupství. Nepovedlo se mu to. Honosné plány neodpovídaly smýšlení Vojtěcha, který poprvé vstupoval do svého biskupského chrámu „s bosýma nohama a s pokorným srdcem” - jak píše kronikář Kosmas.
S Vojtěchem zazněla v Čechách poprvé výzva ke křesťanské opravdovosti a radikální nápravě sebe sama. A tato výzva se od té doby táhne duchovními dějinami našeho národa.
Pozdě, ale přece. Tak bychom mohli srovnat Vojtěchův osud s naším národem. Pokud víme, byl to první Čech, který byl nástupcem apoštolů. Ať je Vojtěch nejen naší chloubou, ale i vzorem a výstrahou. Prosme Vojtěcha o přímluvu: Abychom stáli pevně při svých biskupech a poslouchali je. A naši biskupové aby měli Vojtěchovu víru a obětavost.

25. duben: SV. MARKA, apoštola

ČIPERNÝ MLÁDENEC MAREK

Doprovázel na misijních cestách Petra i Pavla. Je považován za „vynálezce” literárního druhu, zvaného evangelia. Jako jsou literární druhy básně, romány, životopisy, kroniky, dopisy aj., tak Marek napsal spis, později nazvaný „evangeliem”. Není to kniha dějepisná, není to životopis. Co to tedy je - a co to znamená pro nás, pro náš život?
Marek už nepatřil k těm, co Pána Ježíše znali osobně. Jak tedy přišel k napsání evangelia? Zásluhu na tom má Markův domov. Jeho maminka Marie byla známá a vážená křesťanka. V jejím domě se scházely první generace křesťanů a čiperný Marek byl při všem. Vraceli se tam z misijních cest apoštolové a vypravovali - a Marek naslouchal. Přicházel tam Pavel. Přicházel tam Barnabáš - asi Markův strýc. Plánovaly se tam další misijní cesty a mládenec Marek chtěl jít s sebou. Pavel mu to vymlouval, ale nakonec jej s sebou vzal. Ukázalo se, že měl pravdu: chlapec nemohl svízele misijní cesty unést, a utekl tedy z Malé Asie domů. Ale to ho neodradilo, aby to nezkusil znovu - tentokrát s Barnabášem. Petrovi dělal zřejmě tlumočníka a vydržel při něm věrně na cestách i ve vězeních.
Snad na žádost římských křesťanů začal Marek sepisovat svůj spis o Pánu Ježíši a zapisoval kázání Petrova, Pavlova a Barnabášova. Opisoval si je a do jednoho spisu spojil, co si kde křesťané o Pánu Ježíši začali zapisovat pro potřebu vyučování nových křesťanů.
Kolovala už mezi lidmi sbírka Ježíšových výroků Sbírka o Ježíšových mocných činech, divech. Sbírka o Ježíšových sporech se Židy. Sbírka Ježíšových podobenství. Vzniklo brzo vylíčení Ježíšova umučení.
Marek ty sbírky znal a spojil. Nechtěl napsat Ježíšův životopis v časové posloupnosti od narození. Sepsal, - a tak pro nás zachránil, co se o Pánu Ježíši zachovalo. Nejprve o působení v Galileji. Potom o cestě do Jeruzaléma. A závěrem o Ježíšově smrti a zmrtvýchvstání.
Markovo evangelium je křesťanská věrouka - učebnice víry v Pána Ježíše. Životní osudy Markovy se ztrácejí v mlhách minulosti, nic jistého o jeho osudech nevíme. Ale jeho dílo, kniha jeho srdce, jeho evangelium, zůstává a žije přes dálku tisíciletí.
Obnovme v sobě úctu k evangeliím, jakou měl už svatý Ignác z Antiochie pár desítek let po Markovi: „Evangelium, to je pro mne zde přítomný a ke mně mluvící Kristus.”

3. května: SV. FILIPA A JAKUBA, apoštolů

Jak se tito dva apoštolové, kteří mají dnes svátek, Filip a Jakub, dostali dohromady?
Nejprve si je Pán Ježíš vyvolil mezi své dvanáctero.
A potom po smrti: Ke slavnosti nově postaveného chrámu dvanácti apoštolů v Římě byly dovezeny a v chrámě slavnostně uloženy ostatky apoštolů Filipa a Jakuba. Od té doby se jejich svátek slaví společně.
Co víme o životě těchto apoštolů? O obou hodně.
Když se o někom řekne, že „má filipa,” rozumíme tím, že je chytrý, bystrý. - Platí to i o našem Filipovi.
Pocházel z Betsaidy na břehu Genezaretského jezera, stejně jako Petr, Ondřej, Jakub a Jan. Společně s nimi se vydal k Jordánu za Janem Křtitelem. Byli tam zrovna tenkrát, když byl Ježíš pokřtěn. Slyšeli Janovo svědectví: „To je ten beránek Boží.”
Filip byl tenkrát první, koho Pán Ježíš povolal za apoštola: „Pojď za mnou!” A Filip bez rozpaků šel. A hned začíná apoštolovat. Běží za přítelem Natanaelem: „Nalezli jsme toho, o kterém psali proroci! Je to Ježíš z Nazareta!” - A když Natanael pochybuje, co dobrého by mohlo vzejít z Nazareta, vybízí ho rázně: „Pojď se podívat!”
Filip je s Ježíšem na svatbě v Káně, je s ním věrně po celou dobu jeho života. Když se Pán ptá, jak nasytit hladové posluchače, bystrý počtář Filip raz dva spočítá, že ani dvě stě denárů by nestačilo k jejich nasycení.
Filip zřejmě zná i cizí řeči. Na něj se obracejí cizinci, aby je seznámil s Pánem Ježíšem.
Filip je zřejmě realista, který hledá přímočaré řešení: „Pane, ukaž nám svého Otce - a to nám stačí!”
Filip byl při poslední večeři, uviděl vzkříšeného Krista. Byl s Ježíšem při jeho Nanebevstoupení, byl mezi těmi, kdo přijali Ducha svatého.
A potom odchází podle příkazu Páně na misijní cesty, které končí na sklonku století v maloasijském městě Hierapolis nejvyšším svědectvím - mučednickou smrtí.
Církevní historik Eusebius píše, že Filip byl ženatý a měl tři dcery. Dvě z nich že podstoupily mučednickou smrt spolu s otcem apoštolem. Z toho vyplývá, že s ním chodila po misijních cestách i jeho rodina.
Jakubové byli v apoštolském dvanácteru hned dva. Rozlišovali je podle věku. Jakub Starší, bratr apoštola Jana, působil po Nanebevstoupení Páně v Jeruzalémě a Samařsku - a byl první z dvanácti, kdo zemřel mučednickou smrtí, už za deset let po ukřižování Pána Ježíše.
Jakuba Mladšího si křesťané pro jeho spravedlivý život zvolili za jeruzalémského biskupa. Dvacet let spravoval jeruzalémskou a palestinskou církev. Za pronásledování křesťanů, které rozpoutal židovský velekněz roku 62, byl o hlavním velikonočním svátku svržen z chrámového cimbuří a pod hradem dobit palicí. Ta palice se stala jeho znakem.
Za Jakubova života to jeruzalémští křesťané neměli lehké. Trpěli nejen pronásledováním od židů, ale i spory ve vlastních řadách. Křesťanů ze židů bylo málo. Stále víc pohanů se hlásilo ke Kristu. Co s nimi? Jsou povinni přijmout obřízku a zachovávat všechny ostatní židovské předpisy? Biskup Jakub spolu s Petrem svolá církevní sněm (roku 49) a ten rozhodne: Kristova víra je otevřena všem! Pavel si na znamení jednoty podal ruku s Petrem, Jakubem i Janem, sloupy církve, jak píše v listu Galaťanům.
Od apoštola Jakuba máme také zachován jeho list, kde shrnuje svůj mravní kodex. Jeho nejzávažnější výrok zní: „Víra bez skutků je mrtvá!” Je to odezva Ježíšova učení, že láska k Bohu se musí projevit skutky lásky k bližnímu.
Kdo si při příležitosti dnešního svátku začnete Jakubův list číst, najdete v něm výborné zpovědní zrcadlo, které vede k výborným předsevzetím. Společný svátek těchto povahově tak rozdílných apoštolů s odlišnými životními osudy nám dnes naznačuje, že k Bohu může každý jít po svém, různými cestami, jak nám dávají příklad oba apoštolové.

14. května: SV. MATĚJE, apoštola

Vy, mládeži, kteří sledujete v televizi hokejové a fotbalové zápasy, dobře víte, kdo je to náhradník. Sedí a čeká. Když se někdo zraní, nastoupí za něj.
Dnes je svátek náhradníka mezi apoštoly: MATĚJE.
Byl s Ježíšem od začátku. Věrně sedával a poslouchal. Občas pomohl, ale mezi apoštoly jmenován nebyl. Až když vypadl Jidáš, - nastoupil „náhradník” Matěj. Dovedeme také trpělivě čekat?
Nemává s námi netrpělivost a mrzutost, když hned něco není jak bychom chtěli?
Ve Skutcích se nám zachovala zpráva, jak to bylo při volbě náhradníka za Jidáše. Hlavní podmínka: slyšet Pána Ježíše kázat; vidět Pána Ježíše po Zmrtvýchvstání. To je kvalifikace svědka - apoštola.
Ve čtení ze Skutků vystupují výrazně tři postavy: zrádce Jidáš a dva kandidáti náhradníci - „Spravedlivý” Josef a obyčejný Matěj.
Jidáš. Proč to udělal, jak mohl zradit Pána Ježíše? Zklamal se v něm? Čekal Mesiáše, bojovníka - jako Židé? Nebo byla jeho pánem obyčejná lakota a chtivost: jde tam, kde víc kape?
Jidáš je prototyp Zrádce. Dante ho v Božské komedii umístil v nejhlubším pekle. Ale Pán Ježíš se modlil i za ty, co ho ukřižovali: „Otče, odpusť jim, nevědí co činí.” - Platí to i na Jidáše? Nevíme. Ale víme, že zradit víru, zradit Pána Ježíše, odpadnout od víry, že to nenese zisk, ale smrt. Že stát se zrádcem je to nejhorší, co může člověka potkat.
Josef Barsabáš = „Spravedlivý”. Oba, on i Matěj chodili s Pánem Ježíšem. Nezradili. Proč byl zvolen obyčejný Matěj a ne „spravedlivý” Josef? Nevíme. Můžeme si to jen domýšlet. Jestli to nebyl ten případ, o kterém Pán Ježíš řekl: „vzali už odměnu svou!” Jestli se svou zbožností nevystupoval příliš okázale. Jestli to nebylo míněno jako pokárání tohoto učedníka, když Pán Ježíš řekl: Pokud se modlíš, modli se ve skrytu, když konáš dobro, ať neví tvá levice, co činí tvá pravice. „Spravedlivý” Josef si vybral svou odměnu v lidské chvále. Pán Ježíš ho za apoštola nechtěl.
Nám by to mělo být poučením: abychom také nestáli příliš o lidskou pochvalu.
Ale špatný ten Josef zřejmě nebyl: Nikde nečteme, že by se byl urazil, že by byl odešel od apoštolů.
V té době byly všechny odpady pečlivě zaznamenány. Jména těch, kteří zklamali, jsou ve Skutcích následující: Ananiáš se Safirou, kouzelník Šimon, kovář Alexander. Josef Barsabáš mezi těmi zápornými typy uveden není. Snad právě ta volba mu pomohla, aby byl skromnější a nedával svou spravedlivost tak na odiv.

Pak je tu zvolený Matěj.
Stal se apoštolem, svědkem.

Svědčil v Africe, v dnešní Nubii, mezi černochy. Svědčil v dnešní Habeši mezi lidojedy. Lidojedi ho nezabili. Zabili ho židovští krajané v Jeruzalémě, když se tam vrátil. Vyvlekli ho za město a kamenovali. Vypravuje se, že šli kolem římští vojáci. Nemohli se dívat na krutost tohoto zabíjení. Jeden voják přiskočil a tesařskou sekerou, širočinou, mu uťal hlavu, aby mu zkrátil trápení. Proto je znakem sv. Matěje sekera. Proto si ho tesaři zvolili za svého patrona.
Čemu se můžeme od svatého apoštola - náhradníka - Matěje učit? Pracuj věrně tam, kde jsi; nelituj se, že jsi zastrčený, nestarej se o svou slávu. Bůh sám tě povýší. - Povýší tě až do svého Království.

16. května: SV. JANA NEPOMUCKÉHO, kněze a mučedníka

MOCNÝ PŘÍMLUVCE U BOHA

Mezi skvosty barokních modliteb, které dnešní doba s obdivem znovu objevuje, je také litanie k svatému Janu Nepomuckému. A jedna z invokací té litanie nazývá svatého Jana mocným přímluvcem u Boha.
Připomíná se tím naše křesťanská víra, že svatí v nebi se za nás u Boha přimlouvají, že nám pomáhají. O tomhle dění lásky v Božím náručí toho moc nevíme, víc jen tušíme. Pro nás je památka světců cenná především tím, že v nich máme živý příklad. Světci nám ukazují na podobných životních situacích a událostech, v jakých žijeme i my, že kdo věrně slouží Bohu, koná tím i výbornou službu světu. Pěkně to vyjádřil jeden spisovatel:
„Naši svatí, to jsou lidé, kteří dobře viděli zemi, po které chodí - a přitom neztratili z očí nebe.
Byli to dobří pracovníci ve svém povolání - a přitom zůstali dobří křesťané.
Milovali tento svět - a přitom sloužili Bohu.
Žili plně ve své současnosti - a přitom neztratili věčnost. Utíkali se k Bohu, ale přitom nezanedbávali své bližní.”
V tom všem jsou nám svatí stálou výzvou, stálým vzorem: Když to dokázali jiní, proč bych to nedokázal i já, my všichni?
Možná si teď někdo myslíte: Jak si brát ze svatých příklad? Hezké, ale je to proveditelné? Životopisy svatých i životopisy svatého Jana Nepomuckého jsou plné podivných příběhů, které jsou daleko od mého každodenního života. Kdepak je dnešní životní realita od časů krále Václava, od středověku?
Zdá se to tak na první pohled. Barokní řeč legend, rozevlátá podoba barokních soch a obrazů svatých je nám vzdálená.
Ale ty životní situace, ty jsou ve všech dobách stejné, jenže v jiné „barvě”, v jiném „nápěvu”, v jiném „kostýmování”. My si musíme životní příběhy světců převést do dnešní situace, abychom v nich uviděli vzor správného jednání. Muzikanti dělávají často něco podobného s hudbou: říkají tomu transponování. Jenomže se jim to vždycky nepodaří. I my musíme být při převádění do dnešní podoby opatrní, i tady je nebezpečí nezdaru.
Pokoušeli jste si třeba někdy představit, jak by vypadal a žil v našem dnešním světě Pán Ježíš? Jak by ráno v šest stál v džínsech a v bundě na zastávce autobusu, potom v modrákách u soustruhu. Jak obědvá s ostatními dělníky v závodní jídelně. Jak se jde hádat s mistrem kvůli kamarádovi, kterému se stala křivda. Když přijde z práce, spraví babičce plot, aby jí neutíkaly slípky ze dvora, pomůže školačce s početní úlohou, sousedovic chlapci spraví motorku. S nikým se nehádá, nikomu nevnucuje své názory. Ale je dobrý. Tak dobrý, že to lidi nutí, aby ho napodobovali. Kdo ho vidí, začne tušit, jak dobrý je nebeský Otec Stvořitel.
Vidíte, i při představě dnešního Pána Ježíše jsme se obešli bez bílé řízy s přišpendleným plamenným srdcem na prsou. Tak podobně si musíme nahradit i řasnatý plášť svatého Jana civilní podobou dnešního člověka. Protože to „svaté” Janovo, to Boží synovství Ježíšovo, to není ve vnějšku, to je v podstatě osobnosti.
Jak a v čem je tedy dnes aktuální svatý Jan? V celé své životní situaci. V drsném světě, který byl pokřtěný jen vnějškově. V tom, jak musel hájit své křesťanské zásady. Svou věrností v povolání.
Jak vypadají Janovy trampoty dnes? Mají tisíc podob; třebas takto: - Přišla za knězem paní. Má dvě děti, manžel nevěří. Před sňatkem slíbil, že jí nebude bránit, když půjde do kostela, že si může dát děti pokřtít a vychovávat je nábožensky. Ten slib dodržel a zpočátku šlo u nich všecko dobře. Ale jak děti vyrůstaly, začaly se stále víc řídit podle otce. A teď, říká paní, teď je to u nás hrozné. Chystám se v neděli do kostela: manžel spí, děti nechtějí vstávat. Sedím v kostele, ale pořád mě to žere, že tu jsem sama. Jdu domů - a vaří to ve mně zlostí a žalostí. Přijdu z kostela a rozeřvu se na muže, co je to za lenocha, že se ještě válí v posteli. Rozeřvu se na děti, že zas sedí a čučí do té bedny televizní. No a nakonec se rozbrečím. Představte si, pane faráři, jak potom vypadá naše neděle. Ale copak mohu klidně přihlížet, jak se z mých dětí stávají pohani? Co mám dělat?
Co mám dělat se členy rodiny, kteří nevěří? Tohle je asi i životní otázka leckoho z vás, leckoho z vašich přátel, příbuzných. Proto o tom mluvím.
Co má dělat věřící manželka, věřící babička, když vidí, jak se rodina odcizuje víře v Boha? Co byste takovým lidem poradili?
Možná byste někdo řekl té paní: Neměla sis ho brát! Ale tím by se jí v její nynější situaci nepomohlo. A z bezradnosti se nerodí nic lepšího než hádky, nadávání, rozvracení rodiny.
Co se můžeme naučit od kněze Jana, co od Pána Ježíše? Kněz Jan se nestal populárním, lidovým světcem - tak oblíbeným a tolik milovaným pražským lidem a celým českým národem - jen pro spory s královskými úřady. Takových, co doplatili na zvůli mocipánů, těch bylo! Jan si získal svou popularitu už životem, ne až smrtí! Janovi říkali „Mistr Johánek”, už za jeho života říkali, že je to svatý člověk - proto, že byl hodný, že na něm viděli laskavou podobu Ježíšovu. Že to byl člověk zlatého srdce, farář pražské chudiny, ochránce nebohých, podporovatel a útočiště všech bezprizorných.
Láska Kristova, která zářila z jeho tváře, na té viděli jeho současníci, co je to být křesťanem.
Vraťme se k té paní, co ze samé lítosti a bezmoci nadává mužovi a hádá se s dětmi. Co na ní muž a děti vidí z krásy křesťanství? Nic. Proto správná rada všem, kdo jsou v podobné situaci, žijí společně s těmi, kteří nesdílejí naši víru, zní: Nehádej se s nimi.
Zkus to naopak. Když přijdeš domů z kostela, probuď svého muže spáče místo hubováním - vůní extra sváteční snídaně. Něco dobrého na zub, hezky prostřený stůl, možná i rozžatá svíčka a hezká hudba z kazety. Místo poštěkávání: „Tak vstaneš už konečně jednou!” - zkus probudit svého spáče pusou.
Mají-li ti tvoji doma poznat něco hezkého o tom, co slyšíš v kostele, o tvé lásce k Ježíši Kristu, pak to může být jedině vidět na tvé lásce k mužovi a k dětem. To je tedy moje rada: Buď na muže a děti tak hodná, aby na tobě uviděli, jak dobrý je Ježíš, který nás učí žít v lásce.
Teď možná posloucháš a převaluješ v hlavě otázku: Je to takhle vůbec možné? Není to jen takové zbožné povídání, které zní hezky v kostele, ale venku je neproveditelné?
A já ti na to řeknu, že to vůbec není tak těžké, jak se to na první pohled zdá. Láska koneckonců nedělá dobře jen tomu, kdo její obšťastňován, ale i tomu, kdo obšťastňuje. Jen se musí žena na svého muže podívat také trochu i z druhé strany. Uvidět, že vedle chyb má i dobré vlastnosti.
Nezapomenu do smrti, jakou lekci jsem dostal jako mladý kaplan na slovácké dědině, kde jsem začínal. Mladá manželka si stěžovala na jakousi špatnost svého muže - a já na to řekl, že to je tedy darebák. Ale to jsem si dal! - „Kdepak darebák, pane kaplane! On má sice tu špatnost, ale jinak je to dobrák chlap!”
Každý jsme nějak dobrák, jen chtít na tom druhém to dobré vidět. A nelze jinak propagovat v dnešním světě Ježíšovu lásku, než naší láskou. Nelze jinak naučit muže pohana znát dobrého Ježíše, než dobrotou. Zlostnost je vlastnost fanatismu a velikášství.
Kdosi napsal, že životy svatých jsou dějiny působení Boží lásky v člověku. Půjdeme-li dnes domů s chutí pokoušet se o to ve svém domově, nebyli jsme tu nadarmo.

30. května: SV. ZDISLAVY, vyznavačky

DRUHÝ DLUH

Úvodem našeho osvobození v listopadu 1989 bylo radostné splacení dějinného dluhu velké ženě českého národa - svatořečení Anežky Přemyslovny.
Zbylo splatit ještě jeden dluh: - dluh druhé velké ženě našich dějin - dosud stále blahoslavené - Zdislavě.
Její hrob je na severu Čech, v Jablonném v Podještědí, ale její kolébka stála v Křižanově. Kronikář žďárského kláštera Jindřich píše k roku 1220: „Manželé Přibyslav a Sibyla zrodili tři překrásné dcery, kterým se v pozdějších letech dostalo velké slávy. První z těch dcer se jmenovala Zdislava.”
Zdislavin otec, Přibyslav, zastával v Brně nejvyšší správní funkce. Kraj Vysočiny mu vděčí za první založení cisterciáckého kláštera žďárského.
Matka Zdislavy, Sibyla, pocházela ze Sicílie. Patřila ke dvorním dámám české královny Kunhuty, které český panovník zval na svůj dvůr, aby se vdávaly za české šlechtice a svým vzděláním pomáhaly zušlechtit drsné mravy tehdejšího českého prostředí. Ve Zdislavě se tedy spojila česká rytířská tradice s katolickou univerzalitou západní kultury.
Sotva patnáctiletá se Zdislava stává manželkou a matkou v prostředí daleko od domova, v severních Čechách - a přece zvládá všechny povinnosti podivuhodně. Sama vyučuje své děti a služebnictvo Kristovu evangeliu. Ujímá se nemocných a potřebných na celém svém panství. Je dobroditelkou kraje, lid ji nazývá matkou chudých.
Ale neomezuje se zřejmě jen na zájem o své panství, dál sleduje duchovní dění v celé současné Evropě. Kdyby žila dnes, jistě by patřila k nadšeným průkopníkům reforem II. vatikánského sněmu. Tenkrát objevila moderní obrodné hnutí v nově vzniklém řádu bratří kazatelů a staví pro ně kostel a klášter v Jablonném a Turnově. Přitom většina starostí o celé panství i o výstavbu klášterů ležela na ní. Manžel byl většinou v družině králově nebo v různých diplomatických posláních.
Dnešními slovy bychom mohli říci, že vzorně pečovala o výstavbu kraje, že byla sociální a kulturní pracovnicí velkého formátu.
Zdislava dosáhla křesťanské zralosti skoro ve věku Kristově. Umírá dvaatřicetiletá roku 1252.
Téměř osm století uplynulo od Zdislavina života, než se český národ dokázal účinně zasadit za její svatořečení. Aby byla vzorem našich manželek, matek, vychovatelek. Aby byla vzorem ženám, které pracují v sociální a kulturní službě veřejnosti. Aby se ženy po jejím vzoru na veřejném dění podílely, ale své rodiny přitom nezanedbávaly.
Že je to tak nemožné? Zdislava to zvládla. Zvládla i velké umění dobrých manželek: přidržet svého muže k zachování zdravé míry ve všem. Nebála se přitom mít děti, dokázala jim dát i mateřskou péči a výchovu.
Stojí za to, začít se blíže seznamovat s životem této naší dávné a stále podivuhodně moderní krajanky.

31. května: NAVŠTÍVENÍ PANNY MARIE

V závěru májového měsíce slavíme jeden z líbezných mariánských svátků: Navštívení Panny Marie. Ve čtení evangelia jsme slyšeli, jak Maria pospíchá do judských hor navštívit svou tetu. Nejde se s tím, co se jí stalo, svěřit politikům, velekněžím - a dělá dobře. Stará teta má víc víry než učení páni rabíni, a potvrzuje jí, že to nebyla nějaká halucinace, co zažila, že k ní opravdu přišla jako matka Mesiáše.
A z Mariiných úst zazní chvalozpěv „Magnifikat”. Protože mezi katolíky je rozšířená domněnka, že všichni evangelíci mariánskou úctu odmítají, poslechněme si, jak o Marii káže známý evangelický duchovní Luděk Rejchrt:
„Máme před sebou chvalozpěv dívky Marie, jež o životě neví ještě nic nebo jen málo, protože stojí na začátku své životní cesty.
Mladičká Marie nemůže mlčet, protože čím srdce překypuje, tím ústa oplývají. Proto zajásá a velebí celou svou duší Hospodina. V Mariině písni je něco zvláštního. Ta dívka si totiž prozpěvuje o něčem, co sama nezažila, jako by to byla skutečnost: Mocně zasáhl svým ramenem a rozptýlil ty, kdo smýšlejí pyšně. A přitom opravdová skutečnost vypadala docela, docela jinak. Na trůnu římských císařů seděli pyšní vládci, kteří řídili za pomoci svých legií osudy světa. Jak tedy může Marie takto volat do světa? Každý reálně myslící a střízlivě vidící pozorovatel by ji musel usvědčit z omylu, ne-li přímo z překrucování pravdy.
Avšak ona si nezpívá v té překypující radosti ze zvěstování Syna svou vlastní skladbu, a už vůbec zde neshrnuje nějaké životní zkušenosti. Slova její písně jsou vzata ze Starého zákona, ponejvíce ze žalmů - těmito slovy víry vypovídá o budoucnosti. Jako by to už nastalo teď, tak jistě, jak jistý je Boží slib, zvěstuje to, co ještě není vidět, jako hotovou skutečnost.
Řekneme-li to trochu básnicky, pak každý člověk zpívá svou životní píseň, každý z nás má určitou představu o vlastním životě. Někdo zpívá s nakažlivou odvahou ”písně mužů„, jak nazval své vyznání básník Rudyard Kipling, druhý se zmůže jen na teskné melodie svých křivd.
Jsou i úděsné písně nenávisti, zpívané dokonce celými národy, i soukromé písně sobectví, podobné slovům boháče z evangelia.
Kolik hlasů nás přesvědčuje, abychom zpívali s nimi ,tu jejich` melodii. Marie má nejlepší důvod, aby zpívala píseň strachu. Vždyť čeká dítě, které není Josefovo. V očích veřejnosti bude přestupnicí Zákona, jež by si zasloužila ne-li ukamenování, pak určitě potupné vyhnání ze společnosti slušných lidí. Ale tato čekatelka bolesti a odsudku zpívá píseň docela nečekanou, bezmála nepřiměřenou své životní situaci, píseň, kterou zpívali dávno a dávno před ní Boží svědkové. Zpívá o moci Boží a oslavuje Boží mocné rámě a jeho vítězství. Jen proto, že zpívá píseň o Boží budoucnosti, unese tíhu svého dnešku. Proto nevidí ubohost jeslí a necítí smrdutost chléva, že si přivlastňuje budoucnost tak, jak ji zvěstoval anděl: ,Ten bude veliký a Syn Nejvyššího slouti bude a dá mu Pán Bůh stolici Davida, otce jeho. - A to je vlastně víra - vidět budoucnost nikoliv svýma očima, ale tak, jak ji vidí Bůh. Marie nežije ze zkušenosti a zároveň nežije z odhadů budoucnosti, ale z víry. Jen proto může zpívat takovou píseň. Už nad tím bychom se měli zamyslet my, kterým shromažďování zkušeností s lidmi často jen rozmnožuje zklamání. Marie však nezpívá hřbitovní melodii, ale vítěznou hymnu o Božím milosrdenství, jež zůstává od pokolení do pokolení.
Řekněme si však poctivě, že Mariina píseň je hodně těžká k naučení. Věřit, že Bůh je mocný, když to není nikde vidět, to je nesnadné. Ale věřit v milosrdného Boha, který má člověka rád, to je nejtěžší vůbec. Nejtěžší proto, že máme v rukou tisíce argumentů proti, argumentů nemalé váhy. Stačí vposledu jen jeden z nich, pro který Ivan Karamazov ve slavném Dostojevského románu vrací Bohu vstupenku, totiž utrpení malých dětí. Pro nás proto není jiné cesty k této víře než ta, která vede nejprve k jeslím, lemovaná z obou stran kolonádou zla, z níž se na nás šklebí nesčetné utrpení jako stálá obžaloba Božího milosrdenství. Je třeba dojít k jeslím, kde leží Mariin syn. Teprve tam začneme chápat, co znamená Boží milosrdenství. Bez Ježíše Krista, který přichází ze slávy věčnosti do naší mizérie, byla by řeč o milosrdném Bohu jen prázdný zvuk. V Kristu dostala pravou tvář: soucítění, soucit.
U člověka má soucit své meze. U Boha je bezmezný: od pokolení do pokolení. Bůh povyšuje ponížené. Trpí s nimi. To je největší rozměr jeho soucitu, dovršený na Golgotě. Stal se pokrmem pro naše nikdy nenasycené toužení po pravdě, spravedlnosti a lásce.
Tu píseň zpívá Maria pro nás, abychom se ji zkoušeli naučit žít: tím, že následujeme Marii.
Všechny lidské písně, hity, evergrýny jednou zmlknou. Ale Mariina píseň chvály, její Magnifikat, bude znít lidstvu s Marií.

Zpívejme tedy s Marií.
Žijme s Marií.”

Bratři, není to radost, že máme s bratry evangelíky společnou úctu k Ježíšově matce Marii? A máme i společný odpor k pověrčivým formám mariánské úcty. A to je také radost, ekumenická radost, že Marii ctíme všichni, jak katolíci, tak evangelíci i pravoslavní křesťané.