Cestou do Emauz - slavnosti a svátky svatých 3/3

28. září: SLAVNOST SVATÉHO VÁCLAVA, mučedníka

Uvedení do bohoslužby
Málokdy se mezi vladaři najdou světci. Málokdo je vyzrálou osobností ve dvaceti letech. Málokterý křesťan má takový smysl pro službu Bohu a bližnímu, jako patron našeho národa, vladař, světec, mučedník - svatý Václav. Připravme se ke slavení jeho památky pokornou prosbou o odpuštění naši liknavosti ve službě Bohu a bližnímu.

Uvedení do čtení
1. Mdr 6,9-21
Moudrost, kterou dnes doporučuje první čtení, je potřebná nejen vladařům, ale každému, kdo chce dobře prožít svůj život.
2. 1 Petr 1,3-6;2,21b-24
Poslouchejme, jakou základní životní jistotou je provanut Petrův list: Vírou v život, který smrtí nepomine. V ní je síla mučedníků i síla k nesení každodenních břemen.
3. Mt 16,24-27
Co dnes slyšíme v evangeliu, to svatý Václav ve svém životě uskutečnil. Bude to tak možné říct i o nás?

UMĚNÍ VYCHOVÁVAT

Český národ vzpomíná v tyto dny svatého Václava, knížete, patrona naší vlasti.
Jak se stal tento kníže křesťanem, světcem?
My dospělí jsme se stali věřícími křesťany většinou proto, že jsme měli věřící maminku, že věřící byla naše rodina.
Václav měl maminku pohanku, která víru a křesťany nenáviděla. Shromažďovala kolem sebe pohansky smýšlející velmože, víru utlačovala. Václav to měl těžší než my - a přece se stal křesťanem. Měl hodnou babičku, ta jej vedla k víře, k modlitbě, ta jej vychovala. Ta ho posílala na výuku náboženství.
Vy mladí jste dnes v mnohém v podobné situaci, jako to bylo za mládí Václavova. Mnozí máte kolem sebe také vlažné prostředí. Je možné, aby se přesto i z vás stali dobří křesťané?
Václavův život nám dokládá, že ano. Že mnohdy stačí hodná babička, hodný kamarád. - A kde jsou hodní a věřící rodiče, dobrá rodina, tam se není co bát, jen když se dítěti věnují, vedou je do kostela a do náboženství.
Koncilní dekret o křesťanské výchově mládeže říká v podstatě totéž, co jsme si právě vyvodili v souvislosti se svatým Václavem:
Rodina je nejdůležitější základ výchovy, ne škola. Škola může vyškolit vzdělaného člověka, ale bez spolupráce rodiny nestačí vychovat hodného člověka. A vzdělaný darebák je horší a lidské společnosti nebezpečnější, než neškolený darebák.
Lidé si tohle často neuvědomují a ztotožňují vzdělání technické s výchovou mravní: ”Jak může být takový pán špatný, vždyť je přece tak vzdělaný, má vysoké školy?„ - říkají.
Ty školy mu daly odborné vědění, ale správné chování, mravní smýšlení, to mu dala nebo nedala jeho rodina.
Proč se rodičům někdy nepodaří dobře vychovat děti? Vždyť každá maminka přece chce, aby z jejích dětí byli hodní lidé. Čím to je, že někde chlapci není ještě patnáct a maminka už naříká, že s ním nemůže nic pořídit?
Protože to mnozí rodiče neumějí a z dobré vůle, ale malého vědění dělají chyby, které všechno dobré úsilí maří. Protože se o základní zásady správné výchovy nezajímají. Protože nespolupracují s katechetou.
Když chce někdo jezdit na motorce, musí napřed udělat kurs a zkoušky, jestli to umí. Když chce někdo dělat svářeče, musí udělat kurs, vyškolit se na to. Jenom tak důležité dílo, jako výchovu nového člověka, začínají rodiče bez přípravy, mnohdy ještě sami mladí a nezkušení. Nikdo jim nepoví ani základní zásady vychovatelské, když se před křtem nesetkají s knězem.
Když má učitel děti učit, když má kněz být připuštěn do školy, musí napřed studovat na vysoké škole vychovatelství, musí složit přísné zkoušky - a přece máme vaše děti v ruce jen několik hodin týdně. Vy, rodiče, je máte pod vlivem většinu času.
Jako chodí snoubenci na faru, než se berou, aby jim kněz mohl dát poučení do manželství o všelijakých úskalích, která musí umět překonat, aby se jim manželství nerozbilo - tak zveme i nastávající rodiče před křtem na faru, aby měli příležitost se dozvědět, jak to mají dělat, aby se jim výchova dítěte dařila, aby nedělali chyby, aby ze svých dětí mohli mít radost. Jsou i dobré příručky, které poučují o zásadách správné výchovy. Až bude mladým rodičům samozřejmostí, že si je pročtou, než začnou vychovávat, pak budou mít i lepší výsledky.
Všechno, co člověk dělá, se musí naučit dělat. Ani dobrým vychovatelem se nikdo nestane sám od sebe, i tomu se musí naučit.
Stojí za to věnovat tomu čas. Radost z dobře vychovaných dětí to zaplatí. Šťastné stáří vedle hodných dětí jim bude odměnou. Dobře vychované děti jsou největším bohatstvím rodičů i národa.
Prosme svatého Václava a jeho babičku (moudrou vychovatelku Ludmilu) o pomoc, abychom se naučili, jak své děti dobře vychovávat.

JAK SE K NÁM DOSTALO KŘESŤANSTVÍ

Svátek svatého Václava je příležitostí k ohlédnutí, jak se k nám křesťanství dostalo a co našemu národu dalo.
První setkání s křesťanstvím na území našeho státu sahá daleko zpět před dobu Václavovu.
Už v druhém století po narození Krista se na jih Moravy a Slovenska dostali Římané a s římskými vojáky i křesťané.
Zachovala se o tom pozoruhodná zpráva u dějepisce Eusebia. V létě roku 174 táhlo římské vojsko pod vedením císaře Marka Aurelia na Markomany. Bylo léto a veliké horko. Legie se dostaly do obklíčení, nemohly ani dopředu ani dozadu a sužovala je veliká žízeň. Eusebius píše: ”Císař nevěděl, co počít. Tehdy křesťanští vojáci Mitilénské legie, jak stáli v šiku proti nepříteli, podle našeho křesťanského zvyku poklekli na kolena a s velkou silou víry přednášeli své modlitby hlasitě Bohu. Nepřátelé při pohledu na ně zůstali zaražení. Tu se začalo blýskat, hřmít a přehojně pršet. Blesky zahnaly nepřátele a zásluhou těch, kdo se modlili, zachránilo se vojsko i koně, již žízní hynoucí.„ Tato událost je zobrazena i na vítězném sloupu Marka Aurelia, který dodnes stojí v Římě.
To je tedy zpráva z konce 2. křesťanského století.
Kromě křesťanských vojáků šířili křesťanství po Římské říši i kupci.
Tito křesťané horlivě hlásali křesťanskou víru všude, kam přišli - i po území naší vlasti. Svědčí o tom jiný pozoruhodný doklad - ze 4. století. Jáhen Paulinus napsal životopis svého biskupa, svatého Ambrože z Milána, a tam mimo jiné píše, že Frigitilda, královna Markomanů, když uslyšela od křesťanů, kteří k ní přišli z Itálie, zvěst o biskupu Ambrožovi, poslala dary milánské církvi a žádala, aby jí Ambrož napsal, jak má věřit v Krista. Ambrož pro ni sestavil skvělý list na způsob katechismu. Nato se Frigitilda vypravila do Milána a velmi litovala, že svatého učitele Ambrože již nezastihla na živu.
Tato zpráva svědčí, že křesťanství proniklo ve 4. stol. až na knížecí dvůr našich předchůdců v této zemi - Markomanů. (Svatý Ambrož zemřel roku 379.) Páté a šesté století nám konkrétní zprávy nezanechalo. Víme, že je to doba, kdy Římané byli vytlačováni na jih, kdy přes Moravu a Slovensko táhli Hunové a po nich Avaři - obojí pohané. Ale přesto tam křesťanství nebylo vyhubeno. Na prvním všeobecném sněmu v Niceji (325) vystupuje i biskup ze Sirmie ta je v dnešním Chorvatsku. K jeho diecési patřilo i Slovensko a jižní Morava.
Od konce 6. stol. k nám pronikají Slované. První známý slovanský vladař křesťanem nebyl. Byl to žid - Samuel. Měl 12 žen, 22 synů a 15 dcer. Ale i v době Sámově žili u nás a procházeli naší zemí křesťané, kteří hlásali Krista. Přicházeli i galští a později iroskotští mniši - už misionáři z povolání.
A tak vidíme, že křesťanství prochází dějinami naší země už od samého počátku.
Ovšem teprve na Velké Moravě začíná s misionáři Cyrilem a Metodějem velký proces pokřesťaňování národa, proces, který trval po dlouhá staletí a svým způsobem trvá dodnes.
Radostné je, že k nám křesťanství nepřišlo jako náboženství vnucené násilím. Od počátku bylo chápáno a přijímáno ušlechtilou vrstvou národa ochotně a s radostí. Ale od počátku mělo křesťanství u nás tvrdé odpůrce, jak o tom svědčí události od dob svatého Václava a Vojtěcha až podnes.
Co měli tenkrát čeští velmoži proti knížeti Václavovi, proti biskupu Vojtěchovi? Historik Zdeněk Kalista dokázal, že tu nešlo o spory státnické, politické. Je to konflikt požadavků křesťanství na pohanské mravy českých velmožů, kteří křest přijali, ale jejich život a chování bylo dál pohansky kruté a násilnické. Když jim Václav a Vojtěch zakazovali mít celý harém manželek, jako měl Sámo, když jim zakazovali zabíjet poddané z pouhé svévole a zlé nálady, prodávat poddané do otroctví jako zvířata, dravě vybíjet své choutky a bezprávně kořistit, když se po nich žádalo, aby pokřesťanštili své chování vzpouzejí se vyššímu stupni lidskosti, kterým křesťanství ve své podstatě je.
Ti, co měli moc, dávali přednost pohanskému násilí. Ale prostí lidé s radostí přijímali poselství o životě beze strachu, o životě v míru a snášenlivé lásce. Je to tak po světě dodnes - a bude to tak asi po všechny časy: Křesťanství se bude vždy stavět proti panovnickému despotismu, bude se snažit, aby vládl Kristus jako symbol lásky, spravedlnosti a všeho krásného, co hlásá Kristovo evangelium. V tom je poslání věčně živého křesťanství. V tom se od křesťanství máme co učit i my a generace po nás.
Zkusme si tedy v tyto dny promýšlet otázku:
Co je v mém smýšlení a chování ještě pohanského? Co já se musím ještě naučit dělat, abych byl křesťanem nejen křtem, ale i životem?

BYL JINÝ NEŽ DRUZÍ KOLEM NĚJ

Možná jste někdy slyšeli názor některých badatelů o holubičí, pokojné povaze našich slovanských předků. Ale již první stránky našich dějin usvědčují tento názor z omylu, neboť jsou psány krvavým písmem, poznamenány krví našich mučedníků. Hned první světice z našeho lidu - svatá Ludmila ze žárlivosti a zášti své snachy Drahomíry byla zardoušena. Hned její vnuk, mladičký kníže, sjednotitel českých kmenů a zakladatel českého státu, svatý Václav - zavražděn rukou vlastního bratra Boleslava a jeho pomocníků.
A co bylo příčinou? - Jakého zločinu se dopustil? - Komu ublížil?
Právě proto, že se světec Václav ničeho nedopustil, že nikomu neublížil, ale že byl jiný, že nebyl jako druzí, že byl ušlechtilejší, že byl mnohem ušlechtilejší. Že se upřímně snažil následovat Krista a dosáhnout křesťanské dokonalosti. Svatosti - právě proto byl svému pohanskému okolí nepohodlný.
Totéž znamení odporu jako u našeho Mistra a Pána: Jako mne, tak i vás budou mít v nenávisti kvůli mně... A svatý Pavel to říká také: Všichni, kteří chtějí zbožně žít v Kristu Ježíši, budou pronásledováni...
Tak i svatý Václav. Můžeme si představit lepšího panovníka, bystřejšího státníka, pečlivějšího hospodáře, spravedlivějšího soudce, starostlivějšího otce všeho lidu a statečnějšího vojevůdce českého vojska nad mladého knížete Václava? - Kdopak to opevnil hranice České země a ujednal se sousedy mír? - Kdopak byl nazýván otcem chudých, těšitelem vdov a zastáncem sirotků? - A viděl jsi někdy jeho stříbrné denáry? - Jakpak se jmenoval ten český panovník, který pozvedl zemi k takové hospodářské výši, že si mohl dovolit razit stříbrné mince? - Ano, byl to náš svatý Václav!
Co mu tedy mohli vladykové v čele s jeho bratrem vytýkat? - Jen to, že s nimi nemarní čas divokými lovy, bujnými pitkami a hýřením! Jen to, že byl na svou dobu vysoce vzdělán, zatímco oni neuměli číst ani psát. Jen to, že byl opravdovým křesťanem, zatímco oni nedovedli v sobě potlačit pohanské neřesti a zvyky. Jen to, že ze svých úspor podporoval služby Boží a k Boží chvále stavěl kostely: na pražském hradě měl být nejpřednější, zasvěcený svatému Vítu, myšlený jako biskupský chrám země... Některé životopisy naznačují, že Václav po jeho dostavění chtěl se zříci knížecího trůnu a odejít do Říma, aby z rukou svatého Otce přijal řeholní šat a sloužil Bohu v tichu kláštera... Leč byla mu určena vzácnější koruna a palma mučednická...
Již přes tisíc let je tomu, co jeho krev zkropila tvrdý úhor naší vlasti. Tisíc roků, co za nás prosí u trůnu Božího jako náš nejpřednější přímluvce, co nám září svým příkladem a káže k našemu povzbuzení: Bratři, mějíce účast v utrpení Kristových, radujte se, abyste se též mohli radovat, až se zjeví jeho sláva... Nikdo z nás nesmí trpět jako zločinec, totiž být viněn z něčeho nekalého: nesmí se o nás říkat, že jsme nepoctiví, lháři, falešní, klevetní, závistiví a lakomí, horší než druzí... Jestliže však trpíme za to, že jsme poctivými křesťany, že plníme své povinnosti, že se snažíme o dokonalost v následování Krista a svatých, blaze nám, je to dobré znamení...
Vzhůru srdce! - volá k nám svatý Václav: Radujte se a plesejte, neboť vaše odplata hojná je v nebesích! Amen.
(podle O. Balcara)

Přímluvy

Bratří a sestry, děkujme Bohu, že dal našemu národu svaté muže a ženy, kteří jsou nám vzorem živé víry. I my chceme žít podle jejich vzoru, kráčet v jejich šlépějích a proto se dovoláváme jejich zásluh a pomoci:

- Abychom na přímluvu svatých Cyrila a Metoděje měli v úctě bibli, kterou nám oni přeložili.
- Abychom na přímluvu svatého Václava dosáhli pokoje a míru v naší zemi.
- Abychom na přímluvu svatého Vojtěcha byli vedeni k Bohu dobrými kněžími.
- Abychom na přímluvu svatého Prokopa vždycky přemohli zlá pokušení.
- Abychom na přímluvu svatého Jana Nepomuckého uměli mlčet, kde je toho třeba.
- Abychom na přímluvu svaté Ludmily dobře vychovávali malé děti kolem sebe.
- Abychom na přímluvu svaté Anežky dokázali trpělivě nést každodenní kříž.
- Abychom na přímluvu svaté Zdislavy dobře žili v rodinách.
- Abychom na přímluvu všech našich svatých nesli lásku tam, kde je trápení, radost tam, kde je bída, smíření tam, kde jsou lidé v nesváru.

Prosíme tě, Bože, ochraňuj nás pro slavné zásluhy našich svatých patronů, abychom zůstali věrni církvi a vlasti a po dobrém životě dosáhli jejich společenství u tebe, spolu s Ježíšem Kristem, naším Pánem.

29. září: SV. MICHAELA, GABRIELA A RAFAELA, archandělů

JAK VYPADAJÍ ANDĚLÉ ?

Svátek archandělů Michaela, Gabriela a Rafaela vyvolává otázku, koho, jaké bytosti to vlastně slavíme a jak andělé vůbec vypadají.
Naši představivost tu neblaze zatížilo baroko, které bohatě zdobené chrámy zabydlilo množstvím nahatých chlapečků, andílků, kteří drží obrazy svatých, adorují u svatostánku, nebo zvědavě shůry pokukují na Boží lid dole. Příliš naší představivosti nepomohlo ani pozdější zobrazování andělů jako dospělých mládenců v dlouhé říze s blond vlasy a s dlouhými labutími křídly, které už v našem dětství umístilo anděly do blízkosti víl, rusalek a jiných pohádkových bytostí.
Jenže nemějme to pánům malířům za zlé. Řecké slovo angelos znamená posel. Anděl je tedy Boží posel, Boží síla, Boží moc, Boží hlas.
Jak Bůh působí, jakým způsobem, jakým poselstvím se Boží vůle přenáší na tvorstvo, to si neumíme představit, a teprve to nejde namalovat.
Izraelité se s obrazy Božích poslů, cherubů a andělů setkali, když přišli do zajetí v Babylónii. Tam se stěny chrámů a paláců okřídlenými postavami jen hemžily. Abychom se od malířské a sochařské fantazie postav spíš pohádkových přiblížili k tomu, co se míní v bibli, nechejme si od teologů vysvětlit, že se tam mluví spíš o Božím poselství než o poslech. Nemá tedy smysl ptát se, zda ti Boží poslové jsou velké nebo malé postavy, jak vypadají, jaký mají hlas. Když se přírodovědci ve svém bádání o podstatě hmoty dostali až k elementárním částicím, zjistili, že takovou částici nemohou z hmoty vyjmout a dát si ji pod mikroskop. Podobně i duchové posly Boží nelze vyjmout, izolovat z bible a podrobit zkoumání a popisování teologickým způsobem.
Jak si tedy představit anděla? - ”Jako plamen Boží lásky, který tryská od Boha k nám„ - říkají nám dnešní teologové. A to je krásná představa. Dnešní svátek v nás tedy má oživit radostné vědomí, že Bohu na nás záleží natolik, že se o nás stará, že nám posílá svá poselství, své posly - anděly.
Ještě jiný krásný obraz andělů je v bibli. Nejen že představují spojení od Boha k nám, jsou i spojením od nás k Bohu. Na několika místech se v bibli říká, že andělé přednášejí naše modlitby Bohu. Když je to tak, pak jsou Boží andělé přítomni i teď zde, s námi, aby přednášeli Bohu naše modlitby. Mají co přednášet?
Je dobré oživit v sobě občas představu tohoto čistého Božího plamene, laseru, který přetaví vše, až pleva shoří a zůstane jen dobré jádro.
Je dobré vědět, že nikdy, v žádné situaci nejsme sami, od všech opuštění, že plamen Boží lásky nás stále obklopuje.
V tomto vědomí se pojďme radovat, že andělé (= myšlenky Boží) nám přicházejí vstříc.

18 října: SV. LUKÁŠE, evangelisty

LUKÁŠ MALÍŘ A SPISOVATEL

Ve středověku se řemeslníci sdružovali do cechů a každý cech měl svého patrona horníci svatou Barboru, vinaři sv. Urbana, lesníci sv. Huberta, filosofové sv. Kateřinu. Malíři si zvolili za svého patrona sv. Lukáše, protože o něm legendy vyprávěly, že namaloval obraz Panny Marie.
Lukáš sice skutečný obraz Panny Marie na plátno nenamaloval byl povoláním lékař, ale legendy měly přece jen pravdu: Ba skutečnost je ještě krásnější, než legenda. Lukáš spodobnil věrný obraz Panny Marie slovy, ve svém evangeliu. Vypravuje o ní, co žádný jiný evangelista nenapsal.
Jestli znal dětství Pána Ježíše a osudy svaté Rodiny přímo z vyprávění Panny Marie, to nevíme. Spíš asi od apoštola Jana, u kterého Maria po nanebevstoupení Páně žila.
Kdo byl svatý Lukáš? Všichni autoři knih Nového zákona byli židé, jen Lukáš je Řek tedy Evropan. Jeho rodiče byli pohané, žil v Antiochii v Sýrii. Jak se jejich syn stal křesťanem, nevíme, ale stal se jím celým srdcem.
Stal se osobním lékařem a přítelem svatého Pavla. Doprovázel ho na jeho misijních cestách a zůstal při něm i v době jeho věznění v Římě až do jeho smrti.
A jakou práci dokázal Lukáš při všem tom cestování udělat! Sám Pána Ježíše osobně neznal, ale shromažďoval o něm zprávy, pečlivě zapisoval kázání apoštolů a učedníků, která slyšel! Co se dověděl, sepsal s velkou pečlivostí do dvou knih. Napsal třetí evangelium a Skutky apoštolů. Na začátku svého evangelia o tom píše: ”Když jsem důkladně vyzvěděl všechny ty události, od jejich prvních počátků, rozhodl jsem se o nich napsat„.
Lukáš psal své knihy v době, kdy ještě žili účastníci událostí, o kterých psal.Musel tedy psát přesně a správně, jinak by ho byli pěkně vypískali, kdyby ho přistihli při chybě. Ale nevypískali, přijali jeho knihy mezi nejvzácnější a nejcennější památky. Přitom si musel Lukáš na cestách vydělávat na živobytí léčením lidí a živil tak nejen sebe, ale i Pavla, když ten neměl čas, či příležitost, si vydělávat stanařinou.
Lukáš neměl na psaní ani čas, ani pohodlí, a přece psal. Moc mu totiž záleželo na tom, aby všichni Theofilové světa poznali pravdu a krásu Ježíšova učení. Za těch devatenáct století je těch theofilů, co jeho knihy opisují, tisknou a čtou, už pěkná hromádka a my mezi ně patříme také.
Při tomhle pomyšlení se musíme ptát: Kolik času věnuji já na to, aby lidé kolem mne poznali pravdu a krásu Ježíšova učení? Kolik hodin týdně, měsíčně, věnuji práci pro farní společenství, pro místní církev? Tak snadno se na to zapomíná. a přece: jak bychom jednou stáli tváří v tvář takovému Lukášovi?
Neměli bychom si proto stanovit, kolik hodin svého času nabídneme měsíčně k pomáhání ve farním společenství? Tvůj kněz, lidé co pravidelně pečují o potřeby farnosti, ti jistě rádi tvou nabídku pomoci uvítají. jak by ožila každá farnost, kdyby spolu s hrstečkou stálých pracovníků byli k dispozici pomocníci ze všech oborů.
Lukáš věnoval službě Božímu království celý život. Zemřel prý ve vysokém věku přes osmdesát let. Jeho evangelium se počítá mezi nejkrásnější knihy, co kdy na světě vznikly.
Pojďme si dnes vzít z jeho života příklad pojďme i my věnovat alespoň kousek svého času týdně nezištně službě Bohu a bližnímu.

25. října: SLAVNOST VÝROČÍ POSVĚCENÍ VLASTNÍHO KOSTELA - POSVÍCENÍ

Uvedení do bohoslužby
Dnes má svátek náš kostel, dnes má svátek celá naše farní rodina. Slavnost památky posvěcení chrámu, lidově posvícení, to byl odedávna radostný den děkování Bohu za to, že tu máme svůj kostel, že se máme kde scházet k bohoslužbě, že je tu Pán s námi svátostně přítomen.
Na začátku bohoslužby se ohlédněme, čím je pro nás tento kostel? Jdeme sem rádi? Rádi pomáháme při jeho úklidu, výzdobě, opravě?
A tak i dnes budeme mít zač Pána odprošovat, i dnes máme čeho litovat.

Uvedení do čtení
1.Iz 56,1.6-7
Pojďme teď naslouchat, v jakém duchu izraelité světili svůj první chrám.
2. Ef 2, I 9-22
Ve druhém čtení nám svatý Pavel připomíná, že i my jsme chrámem Božím, že i v nás přebývá Boží Duch.
3. Lk 19,1-10
”Dnes přišla do tohoto domu spása„ - říká teď v evangeliu Pán Ježíš Zacheovi. Ta slova platí i pro náš chrám ode dne, kdy byl posvěcen - zasvěcen Bohu.

K ČEMU JSOU NÁM CHRÁMY

”Nač se s tím kostelem opravujete? To dnes už na nic není! Nechejte ho spadnout! Máte tu pěknou tělocvičnu - to je lepší!„
Takhle pokřikoval kolemjdoucí na skupinu lidí, kteří si opravovali svůj vesnický kostelík.
A tak se dnes, když slavíme památku postavení a posvěcení našeho kostela, pojďme zamyslet, jestli naše chrámy jsou už jen přežitkem, starožitnou památkou, nebo zda mají stálé místo všude tam, kde lidé žijí jako lidé.
K čemu jsou nám, dnešním lidem, chrámy? Tuto otázku položme význačným osobnostem naší doby.

Chrám vytváří z davu společenství lidu Božího.

Nejprve se zeptáme historika, universitního profesora Josefa Vašici. Píše: ”Již nejstarší pramen o životě svatého Václava, první staroslověnská legenda zdůrazňuje, že tento kníže ,zbudoval kostely na všech hradech velmi dobře.`
Jak následovat svatého Václava v péči o kostely? Naznačuje to ona staroslověnská legenda: ,Když učinil slib, že v Praze postaví chrám Bohu, sám začal nositi s dělníky vápno, vlastníma rukama kladl základ i stavbu dokončil. první způsob tedy je, jít a při stavbě a opravách kostelů vlastníma rukama pomáhat.
Jiný způsob naznačuje barokní kazatel Leopold Fabricius na den svatého Václava 1763: Blahoslavenější je dávati, než bráti, zvláště, když se jedná o pomoc bližnímu, nebo o zvelebení chrámu. Žádný nerozhazuje, kdo dává bohu na jeho chrám. Vždyť chrám tu není jen na podívanou, ale je prostředkem k posvěcení věřících, obrazem přebývání Božího s lidmi:
Pěstit vědomí duchovního společenství mezi lidmi, probouzet jednotu víry a naděje a lásky, to je smysl náboženského snažení v našich chrámech. Z navzájem na sebe nevražících rodin a skupin v obci vytvářejí opravdový lid Boží, to je účel chrámu v naší vlasti.
V této tradici máme kostely zvelebovat, udržovat, opravovat, budovat.
Tak vidí účel chrámu uprostřed obce historik.

Chrám je srdcem lidského sídliště.

Teď si poslechněme, jak to vidí psycholog profesor psychologie doktor Metoděj Habáň píše:
„Žádný organismus nemůže žít bez srdce. Žádné lidské tělo nemůže být lidsky živo bez chrámu.
Chrám je pro každého křesťana duchovním domovem, kde najde občerstvení Kristovo: ”Pojďte ke mně všichni, kteří pracujete a já vás občerstvím!„ Chrám je stálou školou života, kde se vychovává lidská osobnost, aby člověk žil podle té krásy a síly, kterou dostal od Stvořitele. V chrámu se duchovně vzdělává mládí, aby se naučilo žít ušlechtile. V něm se každý posiluje u svátostných pramenů Kristových. V chrámě nachází člověk, co mu nedá ani vlastní dům, ani dům přátel a známých.
Duchovní hodnoty jsou pro člověka důležitější, než věci hmotné, peníze a jiné. Proto nikdo nemá být lhostejný ke svému kostelu.
Každý chrám je tím krásnější, čím větší dobrotu a lidskost osvědčují lidé, kteří žijí kolem něj.
Tak vidí smysl chrámu psycholog: jako srdce lidského společenství.
A jak vidí užitečnost kostela naše současnice, nositelna Nobelovy ceny míru Tereza z Kalkaty?

Chrám je školou duchovní velikosti.

”Aby naše tělesné síly nezakrněly, stavíme tělocvičny a sportovní areály, kde se trénuje tělo.
K tréninku našeho ducha máme naše kostely. To je naše duchovní sportoviště, kde rozvíjíme sílu svého ducha. Jakým cvikům se v kostele učíme?
Abychom nesli - lásku tam, kde je trápení,
- radost tam, kde je bída,
- smíření tam, kde jsou lidé v nesváru.
Aby se smířil - otec se synem a matka s dcerou
- muž se ženou,
- věřící s tím, kdo nemůže uvěřit.„
Takhle si cení kostel velké osobnosti naší doby. I náš kostel je místem, kde získáváme velké duchovní hodnoty, kde rosteme v křesťanské osobnosti.
V chrámu máme chvíle klidu k naslouchání evangeliu. A slyšet evangelium je užitečnější, než slyšet tisíceré zprávy o mordech, terorech a loupežnících, jak je chrlí sdělovací prostředky.
Kostel je místo, kde se setkáváme s Kristem v jeho svátostech. A toto setkání je užitečnější, než potkávání davů lidí, které nás spíš ohrožují, než chrání. Kostel je místo, kde si znovu a znovu uvědomujeme smysl své existence, smysl událostí, které nás potkávají.
Je to místo, kde slyšíme, že náš život má hluboký smysl a velikou cenu: Jsme pozváni, abychom pracovali na Boží vinici a šířili kolem sebe Boží království pokoje. Žijeme teď a v Boží lásce budeme žít navěky.
My víme, k čemu nám jsou naše chrámy. Máme důvod se radovat a Bohu za ně děkovat.

POSVÍCENÍ - DEN RADOSTI A VDĚČNOSTI

”O posvícení všechno to voní, tak jako v apatyce. Husa se v troubě peče, sádlo jí ze zad teče...
Ten, kdo by nešel na posvícení, ten by byl hloupý přece.„
Takhle vyjádřili v písničce radostnou povahu dnešního svátku naši pradědové. Nahoře v Čechách se říká posvícení, dole na Moravě hody, v církevním kalendáři ”Památka posvěcení chrámu„. Názvy jsou různé, ale všechny vyjadřují, že je to slavnost a děkování.
Jaký je důvod této radosti? Písnička mluví o huse, co se peče v troubě, liturgie o chrámu, který stojí uprostřed obce. Obojí spolu říká: Máme se čeho najíst, máme se kde sejít, abychom za to poděkovali Bohu.
Posvícení je i starobylá slavnost poděkování za úrodu polí a zahrad, poděkování za dary léta. Poděkování za vše hezké, co jsme přes léto prožili, mohli udělat. - Symbolem toho díku je věnec s plody našeho kraje při obětním průvodu.
Je to slavnost poděkování i za to, že naši pradědové nelenili postavit tento chrám uprostřed obce. Je to památka jeho posvěcení. Je to poděkování za Boží ochranu, za dary Ducha svatého, které si tu vyprošujeme.
Kdyby tu byl s námi nějaký nekřesťan, nevěřící, asi by nám moc nerozuměl. Řekl by: To je toho, že vaši předkové postavili tuhle budovu. Postavili přece také obecní dům, obchod, poštu, spořitelnu, hasičárnu, a neslaví se každý rok dostavění těch budov. Proč by se měla zrovna u kostela každý rok znovu slavit památka jeho postavení a posvěcení?
Je to správná otázka. Dobře ukazuje, že u kostela se jedná o něco jiného, o něco víc, než u ostatních budov a staveb.
Mešní preface dnešního svátku tazateli napovídá, že se tu slaví víc než budova z kamenů, že se tu slaví živý dům Boží, v němž základním kamenem je Kristus. A kvádry - to že jsou živí lidé. Lidé, z nichž sestává farní společenství, viditelná církev Kristova.
Vážíme si kamenné budovy, jsme hrdí na své předky, kteří ji dokázali postavit, snažíme se zachovat její původní krásu, ale víme, že krása křesťanského chrámu vychází od oltáře do lavic, plných lidí. Prázdný kostel je smutný kostel - i kdyby byl sebeumělečtější. - Vy, živí lidé, vaše děti - to je ozdoba chrámu. Oltář a lid - to jsou dva póly, dva základy živého chrámu.
V palestinsko-syrské bohoslužbě, která je prastará a nese rysy bohoslužby doby apoštolské, je na závěr krásný obřad, jímž se kněz loučí s oltářem jako s živým Ježíšem:
”Pokoj s tebou, svatý oltáři Páně! Odcházíme domů a nevíme nikdo, jestli se tu příští neděli zase kolem tebe sejdeme. Nevíme, kdo z nás zemře tělem, kdo zemře srdcem, když odpadne od víry. Ale jedno víme: Dnes jsme se sytili z tohoto stolu života pokrmem věčnosti. A proto odcházíme radostně a nebojíme se ani smrti tělesné. Věříme, že až se přestaneme setkávat s Ježíšem zde, setkáme se s ním navěky v jeho království.„
V té modlitbě je krásně vyjádřen důvod, proč se tu i my shromažďujeme, důvod, proč radostně světíme každoročně památku posvěcení chrámu, důvod naší posvícenské radosti.
Pojďme se tedy radostně přihlásit k našemu Pánu Ježíši, našemu pastýři. K tomu, který řekl:
”Mé ovce nezahynou a nikdo je z mé ruky nevyrve.„ (Jan 10,28)

JSME ŽIVÉ KVÁDRY BOŽÍHO CHRÁMU

Slavnost posvěcení chrámu, posvícení, to patřívalo k největším svátkům našich předků. Máme i dnes důvody, proč slavit památku posvěcení chrámu?
Jsme tak zvyklí na to, že tu kostel stojí, že jej už ani nevnímáme, nevidíme jej, i když jdeme okolo. Už proto se sluší jednou za rok se na něj blíže podívat a vděčně vzpomenout na naše pradědy, kteří v tomto chudém kraji měli odvahu vlastníma rukama postavit velkou stavbu.
Sluší se také jednou za rok vděčně vzpomenout těch, kteří jej po dvacet generací udržovali. Sluší se vděčně vzpomenout těch rukou, které jej i dnes, v naší současnosti, opravují, čistí, zdobí.
Jsme zvyklí nazývat chrám se starozákonním patriarchou Jakubem domem Božím. Ale je třeba si občas připomenout, že se tím nemíní příbytek Boha ten má za příbytek celý vesmír. A je-li kde zvláštním způsobem přítomen, pak je to v srdci dobrého člověka. Tento příbytek potřebujeme my, lidé. Je to tedy, správně řečeno, příbytek pro lid Boží rodiny, dům pro shromáždění lidu Božího.
Potřebujeme jej opravdu? Po válce chtěli kdesi znovu postavit kostel, válkou rozbořený. Na žádost o stavební povolení dostali od komunisty ovládaného okresního národního výboru odpověď: ”Nelze plýtvat stavebním materiálem. Potřebujeme jej víc na stavbu továren!„ A nikdo nevěřil, když farář namítal: Kde lidé přestanou stavět kostely, tam musí stavět věznice a polepšovny.”
„ Někteří lidé vidí smysl kostelů v tom, že jsou to muzea uměleckých památek. Ale jistě mi dáte za pravdu, když tvrdím, že kvůli muzeu by se naši předkové s touto stavbou na Fryšavě nepachtili.
Naši předkové dobře věděli, že chrámy mají především význam výchovný: že jsou to školy lidskosti, mravnosti, zbožnosti. Státní školy bývají nazývány chrámem vědění. Kostel je podle toho školou moudrosti, lidskosti.
Lidé, kteří říkali, že je užitečnější postavit továrnu než kostel, zapomínali, že rozvoj státu nezáleží jen na počtu továren, ale i na pracovní morálce národa. Bez poctivých a pracovitých lidí nemohou továrny prosperovat. A školou svědomí a charakteru člověka je chrám. Nikde není kostel zbytečností. Přeplněné věznice to dnes dosvědčují.
A jak je kostel užitečný pro jednotlivce, pro tebe, pro mne? Je to jakási obdoba pousteven z dřívějších časů, je to ostrůvek klidu a samoty uprostřed shonu života. Osamělý člověk zde nalézá společenství lidí stejně věřících. Člověk unavený lidmi a shonem zde nalézá trochu klidu a pokoje - soukromí uprostřed mnohých. Zde máme místo duševní rekreace. Vám, co sem chodíte, to líčit nemusím, vy to znáte: když se někdy v neděli nedostaneme do kostela, celý týden nám to schází.
Také bychom tu mohli mluvit i o té ”muzejní„ funkci kostelů. Co by ukazovali průvodci turistům, kdyby nebylo kostelů a uměleckých památek v nich zachovalých. V chrámech se uchovalo, co nejlepšího vytvořili umělci své doby. Ale to je z našeho hlediska funkce chrámu až druhého řádu.
Nejprvnější a pro nás nejdůležitější funkci chrámu vyjadřuje dnešní preface. - Poslouchejte dobře, až se ji budeme modlit. Říká se tam, že kostel je viditelný obraz duchovního chrámu Božího - a tak jsme my, každý z nás, stavebním kamenem církve, duchovního chrámu Božího království.
Po celý život máme za úkol opracovávat, zušlechťovávat kvádr svého charakteru, své osobnosti, abychom se mohli navěky skvít v chrámu Boží slávy.

PODĚKUJME ZA ÚRODU

Mezi svátky církevního roku patří i slavnost posvícení, slavnost poděkování za úrodu.
Je to den díkůvzdání za vše dobré: Za chrám, ve kterém se tu můžeme shromažďovat. Za dům, ve kterém můžeme v bezpečí a teple bydlet. Za úrodu kterou jsme sklidili z polí a zahrad.
Za života našich babiček tvořilo základ obživy to, co si lidé sami vypěstovali, co se jim urodilo, co sklidili.
Pamatuji ze svého dětství, že když jsme nasypali poslední pytel brambor do sklípku a když jsme našlapali velikánský škopek zelí, babička prohlásila: ”Děti, letos v zimě nebudeme mít hlad! Poděkujme Pánu Bohu!„
My dnes potřebujeme k dobrému nasycení víc než talíř zelňačky. Tuhle mi kdosi vypravoval, kolik národů vyrábí to, co přijde na náš stůl: - od Kanaďanů obilí, od Holanďanů kuřata, od Švýcarů sýry, z Itálie zeleninu, ovoce z Izraele, kávu z Jižní Ameriky.
Dnešní svátek je tedy svátkem vzájemné spolupráce mnoha různých povolání, mnoha lidí a národů, a to je lepší než vzájemné válčení, ničení.
Je také dnem slavnostního děkování Bohu. Nic by nepomohlo lidské úsilí, kdyby Stvořitel nedal do zrníček schopnost klíčit, žít.
Naše výživa je tedy nejen výsledkem spolupráce lidí, ale také výsledkem spolupráce s Bohem Stvořitelem.
Máme se z čeho radovat, máme zač Bohu děkovat.
Ale ještě jednu stránku má dnešní slavnost. Jsou lidé, kteří dnes nemají zač děkovat, protože hladoví. Občas hladovět neškodí - stálá sytost působí, že člověk je tupý a líný. Ale tisíce dětí, které ročně umírají ve světě hladem, to je hrozná výčitka naší dnešní civilizaci.
Máme pocit, že je to záležitost pro mezinárodní organizace - a je to pravda. Ale i my k tomu můžeme přispět, když neplýtváme jídlem, ošacením, energií, poctivě děláme práci, která odpovídá našemu platu, když si vážíme toho, že žijeme ve státě, ve kterém se hlady neumírá, když přispíváme na dobročinné akce.
Pojďme poděkovat Bohu za všecko dobré.
Pojďme před tváří Boží uvažovat o naší pomoci hladovým.

Přímluvy

Modleme se k Bohu, k jehož cti byly postaveny naše chrámy, a prosme:

- Aby se chrámy v naší zemi skvěly opravené v původní kráse a čistotě.
- Aby každý z nás byl živým kamenem v duchovním chrámu Boží církve.
- Abychom v našich kostelích hledali a nalézali útěchu a pomoc v těžkých chvílích života.
- Abychom si touto slavností připomněli, že jsme všichni poutníky do zaslíbené země Božího království.
- Aby Bůh vyslyšel přímluvné modlitby a prosby zde přednášené.

Otče nebeský, ty ve svém Synu přebýváš mezi námi, dej, abychom se učili žít podle jeho evangelia v lásce a pokoji a došli s ním věčného života na věky věků.

28. října: SV. ŠIMONA A JUDY, apoštolů

0 dvou apoštolech, kteří mají dnes svátek, ví většina z nás jen to, že jsou hlasateli přicházející zimy: ”Šimona-Judy, zima je tady.„
U nás byl jejich svátek překryt památkou vzniku Československé republiky, a tak se i v kostele na slavení jejich památky často nedostalo.
Povězme si tedy, co o těchto dvou apoštolech vědí církevní dějiny.
Evangelia i tradice zachovala o nich celkem málo historicky doložených údajů. Ale i to málo je mnoho, když si představíme, jak oba opustili vše, co měli, ženu, děti, domov, jak přes všechny nejistoty, nejasnosti a pochybnosti (když nemohli pochopit, co Ježíš hlásal) mu přesto zůstali až do smrti věrní. Jak oni, neškolení vesničané, šli bez bázně hlásat Krista do dalekých zemí, do velkých měst.
Šimon měl na odlišení od jiného Šimona-Petra, přízvisko Horlivec-Zelota. Zeloté, to byla tajná skupina židovských partyzánů, která bojovala proti Římanům. Také ho nazývali Šimon Kananejský, protože pocházel z Kány Galilejské. Pozdější legendy ho proto ztotožnily s ženichem, na jehož svatbě Pán Ježíš pomohl z nouze, když jim došlo víno.
Působil nejprve mezi židy v Jeruzalémě a v Palestině. Podle podání působil i v Persii.
Jeho druh na misijních cestách, Juda (k odlišení od druhého Judy - Jidáše, zvaný Tadeáš), byl jeden z Ježíšových ”bratří„ - tj. příbuzných. Při loučení se ptal: ”Pane, proč se chceš zjevit nám a ne světu?„ A Ježíš mu odpovídá, že Boží láska spojuje a sobecká láska rozděluje.
Zachoval se nám i Judův krátký list, tzv. katolický, určený všem křesťanům, ve kterém kárá ty, kteří působí spory a hádky mezi křesťany. Nazývá je mraky bez vody, stromy bez ovoce. Takovými obrazy ukazuje na důsledky jednání oněch hádavců. Ale přesto uzavírá list projevem své lásky:
”S těmi, kdo chybují, mějte smilování.„
Všeobecně se má za to, že oba apoštolové stvrdili své hlásání evangelia kolem roku 70 mučednickou smrtí kdesi v Persii. V Římě, v bazilice svatého Petra, jim postavili krásný náhrobek.
Znakem svatého Judy je kyj, kterým byl podle legendy ubit, znakem svatého Šimona je pila, kterou měl být rozřezán.
Kdo je to apoštol? Doslova přeloženo, je to vyslanec, vyslanec Boží, Boží služebník. Nehlásá své názory, hlásá hlas Boží.
Co hlásám svým životem já? Co hlásáš ty? Své nálady nebo Ježíšovu lásku, radost a pokoj?

1. listopadu: SLAVNOST VŠECH SVATÝCH

Uvedení do bohoslužby
Sešli jsme se na slavnost Všech svatých. Jména některých z nich známe z církevního kalendáře, z jejich životopisů, z krásných legend. To jsou ti, co žili před námi.
A jak poznáme současné svaté, svaté mezi námi? Jeden kněz to vyjádřil takto: ”Dnešní svatí nedělají nic mimořádného - ale vše, co dělají, dělají mimořádně dobře.
Žijí všední život - ale s nevšední láskou.
Jsou velmi kritičtí k sobě a velmi mírní k druhým.„
Platí to tak i o nás? Před Bohem i před bližními kolem sebe vyznejme v pokoře svou liknavost a litujme jí upřímně.

Uvedení do čtení
1. Zj 7,2-4,9-14
V poslední novozákonní knize Zjevení je krásný obraz budoucnosti těch, kdo si v trampotách každodenního života uchovali víru, naději a lásku.
2. 1 Jan3,1-3
Také list svatého Jana nás učí vyhlížet naši budoucnost a těšit se na ni.
3. Mt S,1-12a
Kdo má větší šanci před Bohem? Mezi lidmi vyhrává, kdo má silnější svaly, kdo umí lépe mluvit, prosadit se. Co platí u Boha, uslyšíme teď v evangeliu.

SVATÍ MEZI NÁMI

Káže se nám, že svatí jsou vzorem správného křesťanského života. ”Dobrá,„ mudroval takhle jeden mládenec - ”ale jak mám následovat vzor svatých z kalendáře? Svatý František z Asissi nechal práce, chodil volně po kraji a na jídlo si vyžebral. Za to by na mne lidé hleděli jako na práce se štítícího živla. Svatý Antonín žil sám v lese jako poustevník. To bych dnes byl považován za tuláka a podezřelé individuum. - Svatá Terezie z Avily zakládala kláštery. Kdepak je dnes místo, kde by naše zbožné dívky mohly zakládat kláštery. Zkrátka, žít podle vzoru svatých z kalendáře, to se dnes nedá!„ - zněl rezolutní závěr toho mládence.
Doufám, že vy byste mu na to všichni uměli odpovědět. Každý člověk žije a jedná v duchu a prostředí své doby. V tom byli dětmi své doby i všichni světci. My dnes samozřejmě nemůžeme žít nebo oblékat se v duchu středověku nebo jiné doby minulé. Ale jejich hrdinské ctnosti, jejich víru, naději a lásku žít můžeme a máme - v dnešním světě a dnešním způsobem.
Svatí mezi námi jsou tedy lidé, kteří následují Krista v duchu a prostředí dnešní doby.
Svatí mezi námi nejsou nápadní extrémním oblečením, účesem, vyzývavým chováním, vyhlašováním zbožných průpovídek a odříkáváním citátů z bible. Tak se chovají spíš nemocní než svatí lidé.
Svatí mezi námi jsou-li nápadní, pak vlídností k druhým, svědomitostí v práci. Tím, že je na ně spolehnutí.
Nemluví příliš s lidmi o Bohu - ale tím víc s Bohem o lidech, mezi nimiž žijí. Znají svou víru z osobního přesvědčení. Vědí, proč věří v Boha a umějí odpovědět na běžné námitky proti víře.
Dnešní svatý je kliďas, který běžné denní mrzutosti řeší spíš žertem a s humorem, než s rozčilováním.
Ví, že nad všemi událostmi světa je Bůh, který i zlé umí obrátit v dobré těm, kdo v něj důvěřují.
Svatý mezi námi nekritizuje lidi kolem sebe, neodsuzuje je, ale snaží se je pochopit a pomoci jim.
Když mluví, tak mluví o něčem - neplácá o ničem, jen aby se klábosilo. Ví, že povídavost je známkou slaboduchosti.
Nikdy neslibuje něco, o čem ví, že by to nemohl splnit.
Před druhým se nevytahuje a snaží se mluvit co nejméně o sobě. Na druhé nežárlí.
Nevšímá si toho, co o něm říkají druzí za jeho zády. Když mu někdo vytkne chybu, přemýšlí, jak ji napravit, má-li ji opravdu - nebo co dělat, aby nepůsobil špatným dojmem, když tu chybu nemá.
Nikdy se nehádá, i když ví, že pravdu má on. Řekne své mínění - a to stačí. Nikomu své mínění nevnucuje. Působí na druhé svým příkladem, svou osobností.
Denně setřásá vše staré. Snaží se denně vytvořit ze sebe lepší typ člověka, lepší podobu křesťana.
Poslední poznávací známkou světců mezi námi je, že všechny tyto krásné zásady sice přijali za zásady svého denního života, ale ještě se jim nedaří zachovávat je vždy a denně. Ještě klopýtají, ještě chybují. Ale z klopýtnutí si nic nedělají. Vědí, že svatost spočívá v neustálém začínání. Vědí, že i ti největší světci jsou omilostnění hříšníci - tedy lidé jako my.
A tahle poslední poznávací známka světců dnešní doby otvírá dveře k cestě za svatostí i nám, nám všem.
Ještě jednou si radostnou zvěst dnešního svátku zopakujme:
Svatí nejsou svatí proto, že by nikdy neklesli. Jsou svatí proto, že po každém pádu vždy znovu povstali k novému úsilí.
To můžeme dělat i my.

VŠICHNI NEZNÁMÍ SVATÍ

Slavíme dnes svátek Všech svatých.
Nejdříve si tedy objasněme, kdo vlastně má dnes svátek, kteří to jsou ti svatí, které tu oslavujeme.
Nejsou to jen ti známí svatí, jejichž jednotlivé svátky jsme po celý rok slavili. Těch je jen málo, sotva několik set. Dnešní čtení však k nám mluví o dvanáctkrát dvanácti tisících, a pak ještě o velikém zástupu ze všech národů, plemen a jazyků, jejž ani nelze spočítat. Je tedy jasné, že se nejedná jen o známé svaté. A evangelium mluví o všech chudých a tichých, o hladových a žíznících, o milosrdných a pronásledovaných. A je zase jasné, že těch jsou, byly a budou ne sta, nýbrž milióny a miliardy.
Litanie k svatým všedních dní nám to vyjadřuje ještě jinak - a přece vlastně stejně. Modlíme se v nich:
Všichni svatí muži, kteří jste v nebi, protože jste poctivě a pořádně dělali svou práci, orodujte za nás.
Všechny svaté ženy, které jste v nebi, protože jste se z celého srdce staraly o domácnost, orodujte za nás.
Všichni svatí rodiče, kteří jste v nebi, protože jste dobře vychovali své děti, proste za nás.
Všichni svatí manželé, kteří jste v nebi, protože jste spolu vytrvali v dobrém i zlém, jak jste si slíbili, přimluvte se za nás.
Všichni stateční hoši, kteří jste v nebi, protože jste usilovali o sebevýchovu a sebevzdělání, orodujte za nás.
Všechny svaté dívky, které jste v nebi, protože jste bděly nad krásou nejen těla, ale i duše, orodujte za nás.
Všichni zneuznaní svatí, kteří jste za života nebyli pochopeni, orodujte za nás. Všichni svatí, kteří jste jako Petr zapřeli Krista a jako on toho litovali, orodujte za nás.
Všichni svatí, kteří jste v mládí žili špatně jako svatý Augustin, orodujte za nás.
Všichni neznámí svatí, kteří jste nikdy na sebe neupozorňovali, ale na svém místě vždycky konali dobře svou povinnost, přimluvte se za nás.
Toto všechno nám dává představu, koho vlastně slavíme. Že to není jen pár mimořádných lidí, s nimiž my se nemůžeme měřit a s nimiž nemáme nic společného, nýbrž že je to opravdu nepřehledné množství lidí takových, jako jsme my.
A zároveň tu získáváme správný pojem o svatosti.
Svatost nejsou jen nějaké mimořádnosti a zázraky, ani jen samé modlení. Svatost je tiché, mírné a pokojné srdce. Svatost je práce na poli nebo za stolem.
Svatost je točení se u sporáku. Svatost je výchova dětí a manželský život. Svatost je odstrčení, nenápadnost a zneuznání. Svatost je zkrátka všechno to, v čem žijeme, čím jsme všichni den ze dne obklopeni.
Ovšem, podjednou podmínkou. Že to všechno neseme bez hořkosti a zloby. Ne, že bychom tu hořkost necítili, že by v nás nehlodala - ale že ji dovedeme přemáhat, že ji nevyléváme na Boha a na druhé, nýbrž že při tom všem a přes to všechno se vždycky a stále znovu snažíme o úsměv a radost.
To nám tedy připomíná dnešní svátek.
A ještě něco. Zítra máme Dušiček, vzpomínáme svých mrtvých. Vzpomínejme. Ale ve světle toho, co jsme si připomněli, si musíme říci: Jistě mnohý a mnohá, na něž vzpomínáme, už zaujali místo v tom zástupu svatých a šťastně se na nás usmívají. Tím lépe. To nás neodradí od modliteb za ně - naopak, naplní naše modlitby sladkou útěchou, že se za naše zemřelé nemodlíme nadarmo.

JAK ČÍST LEGENDY O SVATÝCH

Zlatá legenda byla kniha, která v minulých stoletích patřila k nejoblíbenější četbě. I dnes znovu vycházejí sbírky legend a lidé je rádi čtou. Je to procházka staletími křesťanství. Vypravuje se tam o mniších a vojínech, o mučednících a pannách, o poustevnících a učencích, o dětech a starcích. Ale někteří čtenáři při četbě legend potřásají hlavou a ptají se: Stalo se to tak skutečně, doopravdy, jak se to tu píše? Povězme si tedy, jak takové legendy vznikaly.
Někdy si hned po smrti statečného mučedníka někdo sedl a vypsal vše, co o životě a smrti svědka víry viděl a věděl. Takové zprávy byly základem sbírek životopisů mučedníků. Jsou velmi cenné - ale je jich málo. V době pronásledování, když všem šlo o život, nebylo času na sepisování informací pro další pokolení. V koncentračních táborech zemřely tisíce, ba milióny lidí. Stalo se to za našeho života, byli jsme současníky těch událostí. A přece neznáme ani jména všech těch mučedníků. Co o nich budou vědět za sto let?
A tak i z přemnohých prvokřesťanských mučedníků se někde zachovalo jen jeho jméno, jeho hrob v kostele, kam byly jeho ostatky přeneseny. A lidé říkali: ”Kdybychom tak věděli víc o životě našeho světce. To by bylo pěkné, kdyby nám tak o něm někdo napsal.„ A tak si v nějakém klášteře sedl zbožný mnich a psal legendu. Nějaký údaj o něm našel v kalendáriu mučedníků a to ostatní napsal tak, jak si představoval, že se to tak mohlo stát. Byl ten autor legendy lhář? Nebyl. Osoba světce byla skutečná, jeho mučednická smrt byla skutečná. A že ten legendista nebyl osobně při tom, když ten světec před několika staletími žil a umřel, že to tedy není přesná reportáž, literatura faktu, to každý chápal a věděl. A moudrý čtenář byl legendistovi vděčný za to, že svou básnickou představivostí jej zavedl do duchovního světa světce. Dnešní spisovatelé historických vyprávění to dělají také tak.
Nebereme tedy knihu legend o svatých jako katechismus, jako učebnici církevního dějepisu. Tam od autorů očekáváme přesnost a historickou věrnost. Kolik historické pravdy je v té neb oné legendě, to my posoudit nedokážeme, ale to nevadí. Vždyť o to nám při četbě legend nejde.
Jsou svědci prvotní církve, o nichž máme zprávy historicky doložené. Např. jáhen Štěpán - o něm čteme ve Skutcích apoštolů. Svatý Ignác z Antiochie od něj máme sedm dopisů. Svatý Polykarp ze Smyrny, Svatá Perpetua a Felicita. Je mnoho takových, o nichž máme historicky spolehlivé zprávy. A o těch ostatních si mnozí rádi přečtou, jak je vypodobnil ve své fantazii zbožný legendista, aby nás jejich příkladem povzbudil k pevnosti ve víře.
Aspoň tolik bychom měli vědět o legendách svatých, abychom je mohli s duchovním užitkem číst.
(Podle biskupa F. Piontka)

Přímluvy

Bratří, pojďme prosit o přímluvu nejen velké a slavné světce, jak si je připomínáme po celý církevní rok v kalendáři, ale i neznámé svaté všedního dne. Od nich se můžeme učit, jak lze všední život učinit křesťanským svátkem. Budeme k nim volat: Orodujte za nás!

- Všechny svaté ženy, které jste v nebi proto, že jste se z celého milujícího srdce staraly o domov pro muže a děti. - Orodujte za nás!
- Všichni svatí rodiče, kteří jste se svědomitě snažili vychovávat své děti. Orodujte za nás!
- Všichni svatí manželé, kteří jste v dobrém i zlém svorně vytrvali až do smrti. - Orodujte za nás!
- Všichni svatí chlapci a dívky, kteří jste si ubránili živou víru. - Orodujte za nás!
- Všichni neznámí svatí, kteří jste nikdy na sebe zvlášť neupozorňovali, ale byli jste vždy správně na svém místě v lásce a pokojnosti. - Orodujte za nás!
- Všichni zneuznaní svatí, kteří jste za života byli obžalováni a pomlouváni. - Orodujte za nás!
- Všichni svatí, kteří jste víru zapřeli jako Petr, ale potom se k ní opět vrátili. - Orodujte za nás!
- Všichni svatí, kteří jste v mládí žili špatně jako svatý Augustin, ale pak jste se napravili. - Orodujte za nás!

Bože, dej nám svatost, abychom hleděli na zemi, kde žijeme, ale neztratili z očí nebe. Abychom milovali svět, ale sloužili v něm tobě. Abychom žili jako děti své doby, ale nepřestali směřovat k tvé věčnosti, po příkladu Ježíše Krista, našeho Pána.

2. listopadu: VZPOMÍNKA NA VŠECHNY VĚRNÉ ZEMŘELÉ

Uvedení do bohoslužby
”Tak jako narození je bolestným tajemstvím mezi matkou a dítětem, tak smrt je bolestným tajemstvím mezi Bohem a člověkem.
Smrt je veliké znovuzrození v Bohu.„
Tato slova myslitele Teilharda de Chardina vyjadřují sílu křesťanství, v němž smrt ztrácí svou hrůzu.
I my můžeme slavit památku našich zemřelých bez smutku, v naději, že jim Světlo věčné svítí.
Pojďme však nejprve prosit za odpuštění hříchů pro nás živé i pro naše zemřelé.

Uvedení do čtení
1. Mdr 3,1-9
Už v dobách starozákonních se šířilo tušení, že naši zemřelí nejsou provždy mrtví. Že žijí - sice jinak, ale žijí dál. O této smělé naději mluví i dnešní čtení.
2. Řím 8,14-23
Svatý Pavel píše už s plnou jistotou o osudu těch, kteří zemřeli. Kde tu jistotu vzal? Píše to už po zmrtvýchvstání Páně.
3. Mt 25,31-46
Po hlase starozákonního svatopisce, po hlase svatého Pavla, uslyšíme teď hlas Pána Ježíše o smrti: Co čeká ty, kdo v něj uvěří.

SPOLEČENSTVÍ SE ZEMŘELÝMI

Když se někde sejde farní obec v kostele nebo na hřbitově ke vzpomínce na své zemřelé, ukazuje tím, že na své zemřelé nezapomněla, že je ze své mysli neodepsala. Má to svou důležitost a dosah - i pro život živých v obci.
My sice věnujeme vzpomínku zemřelým při každé nedělní bohoslužbě v kostele, ale dnes jsou naši zemřelí hlavním předmětem našeho vzpomínání. Na jejich hrobech si můžeme dobře uvědomit, co je v životě trvalé, co přežije smrt — a co je chvilkové, pomíjivé.
Co je pomíjivé, co je trvalé?
Zde už není důležité, co zemřelý kdy byl, ale jaký byl.
Různé tituly a hodnosti se mohou dostat ještě na úmrtní oznámení, mohou je pozůstalí dát vysekat i na hřbitovní náhrobky, ale zde už to působí až dojemně bezmocně. Nazí na svět přicházíme a nazí ze světa odcházíme. To, čím se obklopíme během života, to smrt nepřežije. Tituly, majetek, původ z ”lepších„ rodin - to vše už nic neznamená. Ne nadarmo jsou zemřelí při zádušních bohoslužbách jmenováni už jen křestním jménem: Tvůj služebník Karel, tvá služebnice Pavlína.
A co zůstává?
Když smrt odvála plevy, zůstává zrno, jádro: zůstává to, jakým byl, co vykonal. Jakou byl osobností. Ta osobnost zůstává dál a působí dál mezi lidmi, kteří zemřelého znali. Ba někdy začne dílo zemřelých působit po jejich smrti víc, než oni zmohli za svého života.
Zatímco oni se vracejí do Zdroje života, tam, odkud přišli na svět, zde na zemi zůstává jejich láska k lidem, které měli rádi. A ti živí to pociťují a vnímají. Nejednou jsem slyšel: ”Můj muž je se mnou. Já se vůbec necítím sama, já vnímám jeho blízkost každou chvíli.„
Zůstává zde i dílo, co kdo za živa vykonal pro jiné. Rodina bydlí v domě, který zemřelý otec postavil, opravil, zařídil.
Proto naše hřbitovy nejsou smetištěm, kam se odhazují nepotřebné věci. Naši mrtví nejsou pro nás věcí, jsou dál našimi lidmi.
Tak mají ti zemřelí, co tu leží na hřbitově, dál vliv na náš život doma, v obci živých.
Učí nás, v čem je trvalá hodnota, co přežije i smrt. Učí nás, že láska je elixírem nesmrtelnosti. Učí nás, že děláme-li něco jen a jen pro sebe, rozpadne se to jako domeček z karet, ale to, co děláme pro druhé, to naši smrt přežije.
A tak můžeme své zemřelé dál počítat mezi své přátele, mezi své učitele, mezi ty, co žijí s námi. Můžeme se od nich dál učit.
Je to dobré dílo, když se udržuje v pořádku svaté pole hřbitovní. Je to dobře, že dnes je náš hřbitov největší zahradou v obci, kde je nejvíc květin, že je dnes chrámem, v němž svítí nejvíc svíček.
Neboť na nás všechny, na mrtvé i živé, platí, co řekl v epištole svatý Jan: ”My víme, že jsme už přešli ze smrti do života, protože se máme mezi sebou rádi. Jen ten zůstává ve smrti, kdo nemá nikoho rád. A v tom je vrchol Boží lásky k nám, že můžeme beze strachu očekávat den své smrti - vždyť kde je láska, tam strach nemá místo.„
Naše zemřelé maminky, naši tátové, naše babičky, ti nás měli rádi. Ti nás mají rádi. Ti žijí svou láskou i dnes.
Pamatujme: Mezi zemřelými máme své dobré přátele. Přátele, kteří nám mohou pomáhat s naším životem.
Pojďme se s nimi spojit v modlitbě.

CO BUDE ZA SMRTÍ?

Listopadový vítr rve listí ze stromů a skládá je jako žlutý koberec na hroby. - Zasypává stejně hroby ozdobené jako ty opuštěné.
Ze žlutého koberce se tyčí pomníky se jmény. Mnohá ta jména jsou nám už neznámá. Mnohá těla, která leží pod pomníky, jsou už rozpadlá. Co zůstane z člověka po smrti?
Člověk je jediný tvor, který si takovou otázku klade - je jediný v celé přírodě, který ví, že umře.
Co bude za smrtí, po smrti? Je teď módní prohlašovat, že nic. Ale v přírodě kolem nás má všechno svůj smysl. Tohle listí padá ze stromů, ale umírá proto, aby strom žil dál, aby mohl nasadit nové pupeny a z jara vyrašit nové svěží listy. Není to proces zániku a smrti, co tu vidíme, je to změna života.
V přírodě kolem nás nic nezaniká, vše se jen mění. Proto člověk pochopil, že když odpadne jeho tělo jako zvadlý list, strom jeho života také nezaniká, jen se mění, obnovuje.
Je to tak opravdu? Může o tom někdo podat důkaz?
Byl jeden, který to tak hlásal. Ti, co s ním žili, tvrdili, že ho po jeho smrti viděli živého. Pravda, tohle se stalo před dvěma tisíci lety, ale dodnes jsou lidé (a já a mnozí z vás se mezi ně radostně a vděčně počítáme), kteří věří, že tento Žijící i nás pozval do trvalého, věčného bytí, do života. My, kteří jsme uvěřili v Krista jako ve věčně živého, my jsme se spolehli na jeho příslib: ”Kdo uvěří ve mne, bude žít i potom, až zemře tělesně.„
Tomuto věčně živému Pánu svěřujeme sebe i naše zemřelé. Prosíme za ně, modlíme se za ně, aby se jich Boží dobrota ujala, od jejich chyb a nedostatků je očistila, aby byli podobni zmrtvýchvstalému Pánu.

ŠANCE NA PŘEŽITÍ

Život za smrtí - život na věky slibuje Ježíš těm, kdo v něj uvěří. Jak tomu rozumět?
Po druhé světové válce šel v Londýně po ulici katolický kněz. Najednou se k němu rozběhl neznámý muž a začal chvatně mluvit: ”Pane faráři, musím vám povědět, co jsem zažil, když jsme osvobodili Řím. Váš papež si nás pozval na audienci. Když k nám mluvil o hrdinské smrti, neudržel jsem se a vykřikl jsem: ,Před čtyřmi týdny mi syn, letec, shořel v sestřeleném letadle. Uvidím ho ještě?`
Papež se ke mně obrátil a řekl: ,Synu vaše otázka je krátká, ale potřebuje delší odpověď. Zvu vás k sobě po audienci.` A potom se mnou hodinu seděl a vysvětloval mi, co rozumí Bible pod slovem ,věčný život`.„
Bratři, když jsem před časem o tom četl, pomyslel jsem si, že by takovou audienci u papeže potřebovalo víc lidí, než jen ten tatínek - voják.
Dnešní doba se k zemřelým mnohdy chová nelidsky, nedává jim žádnou šanci na přežití smrti. Nad umírajícím potřásáme rameny a říkáme: ten už nemá žádnou naději. Nad mrtvým říkáme: ten už má všechno za sebou.
Bůh však se k zemřelým nechová nelidsky. Když člověk ztrácí svoje člověčenství, nabízí mu Bůh svůj život, svoje bytí, jako formu další existence. Bůh nabízí člověku vytržení z tohoto časoprostoru a další trvání v silokřivkách jeho tvůrčí energie, ve výhni jeho lásky.
Ale pozor. Tento slib života v Bohu se netýká až budoucnosti, bytí za smrtí, nějakého záhrobí! Naše věčnost už je tu! Naše věčnost začíná teď, tady, kde žijeme. Je-li Bůh čirá výheň lásky, pak vrůstáme do této Boží věčnosti každým činem z lásky, každým dobrým skutkem, vším dobrým, co z lásky a v lásce děláme.
Kdo si zaživa zvykne libovat v ubližování druhým, v týrání jiných, v pomstychtivosti, ve zlu v jakékoliv podobě, ten si tím volí formu své věčnosti: zlo. Lidově se tomu říká peklo.
Kdo se za živa vytrvale snaží o dobro, i když se mu to vždy nedaří, - kdo cení dobro víc než zlo, - kdo se raději zasměje než zanadává, - kdo mávne rukou a odpustí, místo aby se mstil, - kdo se snaží žít v lásce, ten už si staví své nebe.
Vidíte, nejsou to nějaké podivínské manýry, o co se nám, křesťanům, zde hraje. Proto nebude náboženství v žádné lidské společnosti zbytečností, ale nade vše potřebným základem lidských vztahů. To nám kážou hroby těch, kteří nás předešli na věčnost.

Přímluvy

Pojďme s našimi prosbami předstoupit před Boha věčného, Pána života a prosme v pokoře:

- Za všechny, kteří nás předešli na věčnost se znamením víry: ať žijí ve tvé slávě.
- Za oběti terorismu a zločinů: proměň jejich smrtelnou úzkost ve věčnou radost.
- Za lidi, kteří žili a umírali opuštění: ať žijí v radostném společenství tvých svatých.
- Za nás všechny: aby nám křestní znamení na duši nebylo k hanbě, ale k slávě.

Bože, tys připravil věčný domov pro všechny, které jsi stvořil. Tvůj Syn nás všechny vykoupil. Tvůj Duch nás všechny vede, sílí a posvěcuje. Buď ti za to chvála a dík na věky věků.

9. listopadu: POSVĚCENÍ LATERÁNSKÉ BAZILIKY

Do řady svatých, jejichž památku během církevního roku slavíme, se dnes řadí svátek ne člověka, ale kostela: svátek Posvěcení lateránské baziliky.
Proč? Když myslíme na nejpřednější křesťanský chrám světa, napadne nás jistě chrám svatého Petra v Římě.
Abychom se dověděli, co je na lateránské bazilice zvláštního, přečteme si, co o ní říká římský breviář:
”Lateránská bazilika, zasvěcená Spasiteli, je nejstarší papežský kostel. Na jeho průčelí je to vyznačeno nápisem: ,Matka a hlava všech kostelů ve městě Římě a na celém světě. ` V přilehlém lateránském paláci sídlili papežové od 4. do 14. století. Po požárech, zemětřeseních a drancováních byl chrám několikrát restaurován, naposledy roku 1726. Konalo se v něm pět všeobecných církevních sněmů.
V desátém století bylo zasvěcení rozšířeno i na Jana apoštola a Jana Křtitele. Ale původní zasvěcení dodnes připomíná mozaika, představující žehnajícího Spasitele, který vítá každého, kdo vstupuje do chrámu.„
Teď mi napadá, že pro vás, děti, ta dnešní úvaha moc zábavná není: pořád čísla a letopočty, připadáte si možná jako v hodině dějepisu. A zeptat se na nic nemůžete. A to není vůči vám moc spravedlivé. Jste přece také členy rodiny Boží. Měly byste tu mít právo ptát se na to, čemu nerozumíte, a slyšet odpověď, vysvětlení.
Dnes se třeba ani nezmýlím, když si myslím, že vás už hezkou chvilku pálí na jazyku otázka: co to je s tou lateránskou bazilikou? Copak není prvním a největším křesťanským chrámem svatopetrský velechrám? A co to vůbec je ta bazilika”?
Bazilika je řecké slovo, doslova znamená „králův dům”, tedy státní budova. Lateránská bazilika, to byla původně státní veřejná budova, něco jako dnes tržnice.
Když roku 313 skončilo pronásledování křesťanů, dal císař tutu budovu křesťanům jako jejich první chrám, kostel římských biskupů, kteří jsou zároveň i biskupy celého světa, našimi papeži. Při tomto kostele měli papežové po celá staletí své sídlo. Ve Vatikáně sídlí až od roku 1852. Chrám svatého Petra je tedy mladší.
Jak lateránská bazilika, tak svatopetrský chrám jsou viditelným obrazem Kristovy světové církve, centrem křesťanského náboženství, které je a vždy bude ve světě ničím nepřekonatelné.
Možná znáte o tom tuto příhodu: Když francouzský císař Napoleon zajal papeže a dobyl Řím, mysleli si někteří, že s křesťanstvím je už konec.
Jakýsi myslitel dokonce šel za Napoleonem a nabídl mu nové státní náboženství, které sám vymyslel. A Napoleon mu nato řekl: „Proč ne? Ale nechejte se za to své náboženství napřed ukřižovat, pak vstaňte z mrtvých - a potom přijďte a já vaše náboženství přijmu.”
My to víme: naše křesťanská víra je ještě trvalejší než tyto chrámy z kamene. Chrámy se třebas někdy i zhroutí, ale křesťanství, Kristovu církev, tu ani brány pekelné nepřemohou.
I my jsme chrámy Ducha svatého, duchovní chrámy. Pojďme se teď hrdě přihlásit ke světové církvi Kristově. Srdcem i ústy pějme papežskou hymnu.

13. listopadu: SV. ANEŽKY ČESKÉ, řeholnice

ANEŽČINY ŽIVOTNÍ IDEÁLY

Narodila se na Pražském hradě, v rodině královské, ale rozvrácené. Prožila těžký osud dítěte z rozbitého manželství.
Její otec, Přemysl Otakar I., byl mocný král, ale špatný manžel a špatný otec. S první manželkou, míšeňskou princeznou Adlétou, se rozvedl brzo po sňatku. Když se chtěl znovu oženit s uherskou princeznou Konstancií, zbavil se dcery Dagmar bez ohledu na to, že byla ještě mladistvá. Provdal ji do vzdáleného Dánska, kde tato dívka proslavila české jméno jako zbožná, dobrotivá a všemi Dány milovaná královna.
V druhém manželství se narodila zase dcera - Anežka. A osud Anežčin byl podobný osudu starší sestry. Ve věku, kdy si děti hrají na klíně matčině, vyhnal král druhou ženu Konstancii, Anežčinu maminku, a vzal si nazpět svou první ženu Adlétu. Anežka byla na provdání příliš malá - odstranil ji tedy do vzdáleného Slezska, k tetě Hedvice, která tam trávila vdovská léta v klášteře. Zbožná teta z ní vychovala a českému národu darovala světici.
Anežka by byla raději zůstala jako řeholnice v klášteře, kde mohla vychovávat šlechtické dcerky, ale pro násilnického otce byla jen figurkou v jeho velké hře o moc.
První politický sňatek, k němuž ji otec určil, byl zmařen smrtí mladého slezského vévody Boleslava.
Otec ji proto nechal převést přes Prahu do Vídně, kde mu pro ni nabídli syna německého císaře Fridricha II. Jak bylo Anežce při tomto otcově násilnickém rozhodování o jejím životě, těžko si můžeme představit. A těžko si dovedeme představit, jak bylo Anežce, když císař Fridrich oženil svého syna s jinou princeznou a začal vyjednávat s Přemyslem, že se s Anežkou ožení sám.
Jak bylo Anežce, když vyjednávání špatně dopadlo, protože oba vyjednávající chtěli z toho sňatku vyzískat co nejvíc - a Anežka se vrací do Prahy jako zavržená nevěsta.
A když otec Přemysl Otakar I. umřel? Jeho syn Václav I. chce v této ošklivé otcově hře pokračovat a začne svou sestru Anežku jako zboží znovu nabízet evropským panovníkům: nejprve zase jedná s německým císařem Fridrichem, pak se mu jeví výhodnější nabídka anglického krále.
Ale to už se Anežka začala bránit. Posílá posla k papeži Řehoři IX., aby se jí ujal: aby mohla o svém osudu rozhodovat sama. A její rozhodnutí je už od dětství pevné: chce sloužit Pánu Ježíši v jeho chudých a bezmocných bratřích.
Papežovu zákroku se museli podrobit jak oba královští nápadníci, tak její násilnický bratr Václav I.
Anežka má 25 let a začíná konečně žít po svém. Královskou korunu chce zaměnit za závoj řeholnice. Mnoho slyšela o Františku z Asissi, o jeho duchovní sestře Kláře, kteří opustili bohaté rodiny, aby mohli sloužit rodině dětí Božích.
Anežka má zkušenost ze své rodiny, že je pravda, co káže František: štěstí člověka nespočívá v bohatství a v mocí, slávě a rozkoších. Je v radostné službě Božímu království.
A tak Anežka zve do Prahy první duchovní spolubratry sv. Františka. Začne si dopisovat se sestrou Klárou, v níž najde spřízněnou duši pro celý život.
Ze svého věna staví Anežka v Praze při Vltavě - dodnes se tam říká „Na Františku” - kostel a při něm dva kláštery: jeden pro bratry sv. Františka a druhý pro sestry sv. Kláry - a také pro sebe.
Konečně nastal den, po kterém Anežka Přemyslovna toužila. Na svatodušní svátky (asi rok 1234) odchází do kláštera klarisek v Praze - Na Františku. Na 100 dívek z nejvznešenějších rodů následovalo příkladu dcery královské. Sedm biskupů, celý královský dvůr, královna matka Konstancie a mnoho knížat z okolních zemí doprovázelo líbezný květ Přemyslova rodu do klášterních bran. Anežka, oděná v nádherný oblek královské nevěsty, doprovázena svými družkami, rytíři, šlechtou, přichází do kostela. Když pokleká k oltáři a dává si ustřihnout bohatý vlas, ozývá se pláč, který se stupňuje při odkládání každé další části královského roucha. Už před ní drží hrubé šedivé roucho klarisek. Ta, kterou celý národ miloval pro krásu duše i těla, pohrdla nejvyššími důstojenstvími, které jí svět mohl dát. Zbavila se všeho. Pláče matka, příbuzní i všichni přítomní. Jen Anežka je klidná. Usmívá se, nedočkavě vztahuje ruce po hrubém hábitu. Chtěla by zajásat a zpívat: to je to, čeho si žádám, po čem prahnu celým srdcem! Lituje ty, kteří pláčí, protože nechápou, že ona, která se zbavuje všeho, o tolik víc získává. Je si vědoma Ježíšova příslibu: „Každý, kdo opustí domy, bratry, sestry, otce, matku, manželku, děti nebo pole pro mé jméno, obdrží stokrát víc a za podíl bude mít život věčný.” (Mt 19,20)
Anežčin klášter začíná svou službu: po staletí bude zdarma pečovat o pražskou chudinu, o pražské nemocné.
Anežka sama, s beránčí trpělivostí, slouží se sestrami v klášteře. Působí jako anděl smíru a dobra ve své přemyslovské rodině: Podaří se jí smířit bratra Václava s jeho synem Přemyslem Otakarem II., který se nemůže dočkat, až otec umře a snaží se získat trůn násilím. Zachránit synovce Přemysla podruhé se jí už nepodaří. Marně se ho snaží odvrátit od válčení s císařem Rudolfem, které ho stálo na Moravském poli život.
Anežka se snaží pomáhat ze všech sil v době hladomoru po prohrané válce. Klášter je stále přeplněn nemocnými, fortna je zvenčí obehnána zástupy hladových lidí. Často sestry rozdají i vlastní oběd.
Anežka se nešetří. Slouží od noci do noci, ač je jí už 77 let. Uprostřed práce, pokojně jak žila, náhle umírá.
Její kostel zbořili husité. Její klášter zrušil císař Josef II. Ale její památku nemohlo smazat nic.
I její národ ji vždy ctil jako světici, ale na úřední svatořečení musel čekat dlouhá staletí. Dočkali jsme se. Kéž i ona se dočká, že my, její krajané, budeme uznávat stejné životní ideály jako ona, že se budeme jako ona snažit žít ve svorné lásce a ve službě lidem.

30. listopadu: SV. ONDŘEJE, apoštola

MY JSME TAKÉ POSLANÍ

„Našli jsme Mesiáše!” (Jan 1,41) volal Ondřej nadšeně k mladšímu bratru Šimonovi, když se vrátil z první výpravy za Ježíšem. A jeho nadšení strhlo i Šimona a otevřelo mu úřad hlavy apoštolů, Petra, hlavy církve.
Dnešní světec Ondřej kéž je i nám učitelem cesty za Ježíšem, radostné cesty životem jako učedníci našeho Pána Ježíše.
S Ondřejem a Janem začal Ježíš první rozhovor: „Co hledáte?” A ten rozhovor se všemi, s kterými se setká, skončí na kříži příslibem: „Ještě dnes budeš se mnou v ráji!”
Ondřej pocházel z rybářského přístavu Betseidy, a když se Šimon Petr přiženil do Kafarnaa, přestěhoval se tam se svou rodinou také. Tito dva, spolu s bratry Jakubem a Janem, tvořili rybářskou společnost. Měli společné lodě a sítě, společně lovili.
Vystoupení Jana Křtitele v nich probudilo naději, že Jan je čekaný Mesiáš. Když je Jan odkázal k Ježíšovi, šel Ondřej a Jan za ním: „Pane, kde bydlíš?” ptají se rozpačitě, aby nějak navázali rozhovor. A Pán je povolal k sobě. Dlouho do noci trval jejich první rozhovor. A doma asi hned v noci budí ženu a děti a nadšeně vypravují, co viděli a slyšeli u Pána Ježíše. .
Ráno běží za bratrem Šimonem: „Nalezli jsme Mesiáše!” Šimon se nedá tak snadno strhnout k uvěření, ale když bratr jinak nedá, vypraví se s ním za Ježíšem - a uvěří v něj také.
Ondřej, nejstarší z apoštolů, nežárlí na Šimona Petra, když ten se stane hlavou církve. Hlásá Krista s ostatními nejprve v Jeruzalémě, pak v Palestině, a pak jde jako ostatní „do celého světa”.
Ruští křesťané mají Ondřeje v úctě jako věrozvěsta své země. Origenas (+253) píše, že apoštol Ondřej hlásal Krista ve Skýthii, toje území jižního Ruska mezi Dunajem a Donem. Také apokryfní spis „Skutky svatého Ondřeje” mluví o apoštolově působení v Malé Asii a kolem Azovského moře. Profesor Dvorník, znalec minulosti dávných Slovanů, se domnívá, že Ondřej putoval po obchodní cestě přes Černé moře do Chersonu na Krymu a dál do země Skýtů - a tam někde i zemřel. Dochovala se také tradice, že se Ondřej z Chersonu vrátil, putoval dál přes Bizantion do Řecka a zemřel mučednickou smrtí v Patrasu. Proto i Řekové uctívají Ondřeje jako věrozvěsta Řecka a Cařihradu, kde uctívají i jeho ostatky. Ondřejova hlava byla roku 1462 odvezena do Říma a když ji papež Pavel VI. roku 1964 vrátil do Patrasu, bylo to přijato jako gesto sbratření a smíru s pravoslavím.
Jaká to byla síla víry, která vedla apoštoly na daleké a namáhavé misijní cesty! Už Pavel byl plný tohoto povědomí: „Hlásám-li evangelium, nemám se čím chlubit, vždyť je to mou povinností, neboť běda mi, nebudu-li hlásat evangelium!” (1 Kor 9,16).
My máme také apoštolské poslání, stejné jako apoštolové. Co je to, apoštolské působení? Je to život zcela lidský a křesťanský. Je to život v duchu Kristově, jímž vydáváme svědectví o své víře lidem kolem sebe.
Ondřejovo jméno se zase vrací do dnešní společnosti. Malí Ondrové a Andrey - Andrejky halasí vesele mezi dětmi.
Kéž by v naší společnosti stejně zdomácněla i apoštolská horlivost v hlásání Krista dnešním lidem, dnešnímu světu.

8. prosince: SLAVNOST PANNY MARIE, POČATÉ BEZ PRVOTNÍHO HŘÍCHU

Uvedení do bohoslužby
Dnešní svátek nám připomíná, že v Marii učinil Bůh počátek vykoupení lidstva. Dnes chceme tedy Marii pozdravit jako červánek, jitřní hvězdu novozákonního lidstva.
Mariina životní cesta je cestou věrného následování Boží vůle. Naše životní cesta je cesta vzpour, pádů a vzdorů.
Prosme Boha Otce, který Marii uchránil od hříchu, aby nám naše hříchy odpustil.

Uvedení do čtení
1. Gn 3,9-15,20
První čtení nám dnes obrazně popisuje,jak si člověk dokáže život pokazit. Co krásného chce z člověka udělat Bůh, to je vidět na Marii. Můžeme porovnávat.
2. Ef 1,3-6,11-12
Jako oslavná píseň zní dnes slova svatého Pavla o Božím povolání lidstva ke svatosti. Prvně a nejlíp se to vše naplnilo na Marii.
3. Lk 1,26-38
V evangeliu slyšíme, jak Maria odpovídala na Boží vůli: odpovědí víry, ochotou uposlechnout. Proto se Maria stala matkou všech věřících.
Anděl nazývá Marii milosti plnou. Z domýšlení tohoto prohlášení vzešel podnět k vyjádření dnešního svátku. Pojem „plnost” znamená úplnost od samého začátku, od početí.
Představme si tento biblický výraz jako časový pojem. Maria byla Bohem vyvolena od samého početí až do smrti. Byla vykoupena dřív, než její Syn vykoupil lidstvo na kříži, dřív, než ona sama se o to mohla svým životem přičinit.
Pro ujasnění si to srovnejme s jiným omilostněním, jinou podobou spasení. Myslím tu na spasení zločince, ukřižovaného spolu s Ježíšem. Víme o tom člověku jen to, že byl popraven a že sám doznal, že si popravu zaslouží. Víme, že tento zločinec byl první svatořečený v Novém zákoně: „Ještě dnes budeš se mnou v ráji,” - řekl mu Ježíš.
Osudy těchto dvou, Marie a neznámého zločince, zviditelňují nejkrajnější meze milosrdné ruky Boží: spásy v posledních chvíli života a spásy v prvním okamžiku života. Když se podíváte do kalendáře na jméno dnešního svátku, nenajdete tam už „Neposkvrněné početí Panny Marie”, které připouští různé výklady, ale: „Panny Marie, počaté bez poskvrny prvotního hříchu.”
I pro nás je někde, v některé chvíli našeho života, hodina pravdy, nabídka nového způsobu života, obrácení, kdy budeme schopni s Marií říkat i v našich situacích: „Staň se mi podle tvého slova.”
Chvalme dnes Boha za to, že omilostnil Marii od samého početí. Chvalme Boha za to, že stále a s vytrvalou trpělivostí nabízí omilostnění, vykoupení, záchranu celému našemu světu.

MARIÁNSKÁ ÚCTA PO KONCILU

CO JE TO NEPOSKVRNĚNÉ POČETÍ PANNY MARIE?

Dnešní svátek se v církvi slaví od dávných časů - ve východní církvi máme o něm doklady už z devátého století. V západní církvi papež Pius IX. vyhlásil neposkvrněné početí Panny Marie dokonce za článek víry. A přece jsou kolem toho pojmu stálé zmatky. Lidé si ten výraz vykládají různým způsobem.
Často to lidé chápou jako Mariino panenské početí syna Ježíše - že Maria jej počala z Ducha svatého. Tak to není. Toto tajemství víry má svůj svátek 25. března, kdy slavíme svátek Zvěstování Páně.
Následkem toho špatného výkladu, že neposkvrněným početím Panny Marie se míní panenské - tedy neposkvrněné početí dítěte - je mínění, že normální, manželské zplození dítěte je poskvrněné, tedy hříšné početí. A to je představa ošklivá a nekřesťanská.
Oč se tedy jedná u tohoto adventního svátku? Prostě a srozumitelně to vyjadřuje evangelium dnešního svátku, které jsme si právě četli.
Dnes slavíme svátek počátku Nového zákona, svátek počátku nového vykoupeného lidstva.
Slavíme Mariino vyvolení. Radujme se, že Bůh učinil veliké věci na jednom z nás, na naší sestře Marii. Že si ji vybral za matku pro svého Syna.
Dnešním svátkem vyznáváme, že pro toto vyvolení Bůh ochránil Marii od prvních okamžiků jejího života od hříchu, viny. Že ji od prvního okamžiku cele zahrnul svou láskou. Že chtěl udělat nový počátek lidstva, vykoupeného lidstva.
Dnes si radostně připomínáme, že Maria je člověk, který stojí od začátku v plném světle Božím. Že je velkým člověkem, protože Bůh ji obdařil velikostí. Že je milostiplná, protože Bůh ji miluje.
Všechna krása, kterou na ní obdivujeme, to není její, lidská krása, to je krása Boží, Bohem darovaná a způsobená. Maria je člověk jako my, není to bohyně, ale je to člověk Bohem omilostněný, obdarovaný. Na co shlédne Bůh - to je veliké. Co si Bůh zamiluje, to je milostiplné, láskyhodné. Děkujeme Bohu, že shlédl na naši lidskou sestru Marii, že ji tak obdaroval, že jeho milosrdenství trvá a je hodno chvály od věků do věků.
To je radost dnešního svátku: Že Bůh je velký ve své štědré lásce k člověku. Že člověk Maria Boží dar přijala a uchovala ve svém srdci.
„Cokoli vám řekne můj syn Ježíš, udělejte to, poslechněte ho.” Tak nám to říká její hlas od svatby v Káně. Takový návod nám dává Maria i dnes.
V tom je tedy ovoce úcty mariánské, že pochopíme a plníme její výzvu: Cokoli vám můj Syn říká, poslechněte ho.„

SKRZE MARII K JEŽÍŠOVI

Matka Pána Ježíše Maria má dnes svátek a pozvala nás, abychom jej s ní oslavili. Pozvala mnohé, ba všechny lidi, ale mnozí to nějak neuslyšeli, nepochopili a tak nepřišli. My tu jsme, abychom se s ní radovali, abychom jí zazpívali, jako když vinšujeme svým dobrým přátelům. Zpíváme jí krásnou píseň, pro ni zvlášť složenou. A je slyšet z vašeho zpěvu, že do něj vkládáte srdce, že zpíváte Matce Boží rádi a s láskou.
Maria je dobrá hostitelka. - Ať my jsme dobří hosté! Dobrá hostitelka nabízí, co má nejlepšího. Maria též: svého Syna - Ježíše Krista. Představuje se nám ve svém Slovu, nabízí se nám jako pokrm ve svém Těle - chlebu života. Maminky mají rády, když se jejich děti hostům líbí. Oblíbil sis jejího Syna? Těšil ses na chvíli setkání, až bude Kristus mezi námi?
Pod pojmem: ”Kristus mezi námi„ si zpravidla představujeme jen jeho přítomnost v eucharistii - ve svatostánku, ale koncil nám připomněl, že způsobů zpřítomnění Krista mezi námi je víc.
Když nasloucháme předčítání evangelia, je stejně tak mezi námi, jako po proměňování ve svaté hostii. Je v těchto formách přítomnosti nějaký rozdíl? Pro Něj ne. On je stále týž. Pro nás ano. Ve svém slovu - v evangeliu - on mluví a já mám naslouchat. V eucharistii on naslouchá a já mám k němu mluvit.
Umíš dobře naslouchat slovu Božímu? Neposloucháš je jako vyprávění starých událostí, které se sběhly kdysi dávno? Kdyby vyprávění starých událostí bylo jen to, asi by nestálo v dnešním uspěchaném světě za pozornost, co se stalo tak dávno v kterési okrajové provincii římské říše, mezi tamnějším polokočovným lidem. Jenže Kristus mluví v evangeliu dnes, k nám, dnešním lidem. K tobě osobně mluví: Tys marnotratný syn, On je otec, který tě vyhlíží, kdy se vrátíš ze svých toulek. Tys ztracená ovečka a On pastýř, který tě neúnavně hledá a vede do svého království. I sem si tě On dnes přivedl. Tys ten raněný na silnici z Jeruzaléma do Jericha a On se sklání k tvým bolestem jako milosrdný Samaritán. Tys ten, kterého zve On - Král králů - k své hostině. člověče, o tebe se jedná v evangeliu!
Kristus, kterého přijmeš za chvíli u stolu Páně, není kdosi, kdo žil kdysi dávno. Přijímáš Krista, který žije teď a teď tě má rád. Neskončilo dosud Kristovo Zjevení, neskončila Kristova láska k člověku!
Přijímáš jej tak? Nasloucháš mu jako před tebou stojícímu? Mluvíš k němu jako k Bohu v nekonečnu, nebo jako k tomu, který je zde u tebe, s tebou? Panna Maria nás sem pozvala, abychom s ní oslavili její svátek. Představuje
nám a nabízí nám, co má nejdražšího: svého Syna. Plní naši prosbu, jak k ní často voláme v modlitbě Pod ochranu tvou... ”a Ježíše, svého milovaného Syna, nám ukaž„. Za chvíli bude její Syn uprostřed nás na oltáři, jako pokrm pro nás při hostině.
Naslouchal jsi právě jeho slovu. Teď jej přivítej ve svatém příjímání a raduj se s Marií: Kristus je mezi námi!

Přímluvy

Bratří, pojďme dnes předložit naše prosby Bohu ve jménu té, kterou si vyvolil za Matku svého Syna Ježíše - ve jménu hříchem neposkvrněné Panny Marie:

- Aby tvá církev se ve svém smýšlení a jednání řídila příkladem Matky lásky hodné.
- Aby náš národ se rád učil žít podle vzoru té, která je zrcadlem spravedlnosti.
- Abychom my všichni se snažili o moudrý život po příkladu Panny Marie, Trůnu moudrosti.
- Naši nemocní aby se posilovali důvěrou v přímluvu Marie, Uzdravení nemocných.
- Abychom se ve všech potřebách utíkali o pomoc k Marii, Pomocnici křesťanů.

Pod ochranu tvou se utíkáme...

26. prosince: SV. ŠTĚPÁNA, prvního mučedníka

USLYŠET TICHÉ VOLÁNÍ V DUŠI

Jsou tři skupiny křesťanů:
První jsou lidé, kteří své křesťanství jen pasivně snášejí. Byť i trochu váhavě, ale přece jen jakž takž dělají, co se na křesťana patří. I do kostela jdou, když nemají nic jiného na práci.
Druhou skupinu tvoří ti, kteří přijdou nejen v neděli do kostela, přijdou i na pomoc, když se něco opravuje. Ale v zaměstnání, v životě, tam víru zasahovat nenechají - honí peníze stejně sobecky jako lidé nevěřící.
Třetí skupina jsou lidé, kteří slyší tiché volání Ducha svatého v duši, kteří se podle své víry, podle toho, co slyší v kostele, snaží i žít.
Dnes je památka křesťana té třetí skupiny, mladého studenta - Štěpána. V kalendáři svatých má označení ,~jáhen”.
Jáhni měli v mladé církvi vedle kněží a biskupů také své důležité místo. Později jaksi ze života církve vymizeli. Zůstali jen předstupněm ke svěcení na kněze.
Až nedávný koncil jáhenskou službu v dnešní církvi zase obnovil. Touto dobou už působí v Itálii 650 jáhnů, v Německu 1 500, v celé’Evropě 3 500, v Americe 11 000. V brněnské diecézi máme už na třicet jáhnů, většinu ženatých.
Vypravoval kdosi, jak byl v Německu účasten křtu, který konal starší pán, jáhen. Při promluvě vypravoval mladým rodičům o svých osobních zkušenostech s výchovou svých dětí, teď už dospělých. Poslouchali napjatě. Mluvila z něj osobní zkušenost.
Myslím, že zájemců o jáhenskou službu se i u nás najde víc. Znal jsem řadu mládenců, kteří by byli rádi šli na kněze, ale odradila je povinnost zůstat svobodný, žít v celibátu. Takoví mohou teď sloužit Božímu lidu jako ženatí jáhni, buď cele nebo při svém občanském povolání.
Pro dívky je tu možnost sloužit Kristově církvi jako katechetky, jako farní sestry a jako řeholní sestry. Ve všech těchto povoláních ženy také slouží. Slouží tím, co je jim nejvlastnější: svou láskou, láskyplnou pomocí potřebným.
Jáhenství se řecky nazývá diakonie, latinsky ministrování a česky služba. Dnes to není ta nejmódnější představa, sloužit někomu, být služebníkem. Dnes je populárnější slovo podnikatel. Soukromý podnikatel - to zní lépe než - ten, kdo slouží.
Ale když ono to bez vzájemné služby nejde. Kde by každý chtěl jen na druhém vydělávat a nikdo by nechtěl druhým sloužit, pomáhat, to by nebyla moc dobrá ani společnost, ani rodina.
Sestry a bratři, rozhodněme se dnes znovu, že budeme také diakoni. Když už ne od biskupa úředně svěcení, tedy aspoň ve své rodině, ve svém prostředí. Jaký si dáme konkrétní program?
Nedávno vyšla kniha řeholníka Phila Bosmase. Píše se v ní: Proč má tolik lidí tak málo ze života?
Protože nemají žádnou radost. Proč nemají?
Protože neznají nikoho, kdo by při nich stál.
Protože nevidí žádné znamení, že by se o ně někdo zajímal. Protože zde není žádná květina, která by pro ně kvetla. Nemusí to být zrovna drahé a vzácné květiny.
Stačí květiny úsměvu, dobrého slova, malé pozornosti. I takováhle květina vypráví o kousku nebe na zemi, kde lidé pro sebe navzájem kvetou - jako květiny.
Prosme dnes svatého Štěpána: Vypros nám touhu po službě, ve které budeme umět darovat lásku v síle Ducha svatého.
Pomoz nám, ať přitom nikdy nezapomínáme, že průvodními znaky dobré služby jsou úsměv, dobré slovo a malá pozornost.
Vypros nám, abychom jako ty viděli „otevřená” nebesa.
Ne, že bychom očekávali zvláštní zjevení, ale abychom byli skálopevně přesvědčeni, že cesta služby vede ke štěstí zde na zemi a zároveň i do nebe.

27. prosince: SV. JANA, apoštola a evangelisty

Dva dny po slavnosti Narození Páně slavíme svátek apoštola Jana, evangelisty, jednoho ze skupiny kafarnaumských rybářů, které Ježíš povolal za rybáře lidí. Když se s bratrem Jakubem připojil k Pánu Ježíši, ten jim dal jméno Boaverges - Bouřliváci, pro jejich bouřlivou zapálenost pro vše dobré. Jakub umřel z apoštolů první, Jan (z apoštolů nejmladší) umřel jako poslední, téměř stoletý. Od smrti Jakubovy Jan pracuje ještě horlivěji, jako by chtěl pracovat za dva.
Po seslání Ducha svatého začíná hlásat Krista po boku svatého Petra. Druhému pronásledování křesťanů v Jeruzalémě unikl tím, že před jeho vypuknutím odešel do Malé Asie, do Efezu, a působil tam jako biskup křesťanských obcí. S ním tam byla i Maria. Nějaký čas byl ve vyhnanství na ostrově Patmos a napsal tam poslední knihu Nového zákona: Zjevení, Apokalypsu. V Efezu napsal své evangelium a tři listy. Těchto pět Janových spisů nám pomáhá tušit tajemství vtěleného Slova, přebývajícího mezi námi.
V jednom kostele mají betlém, který právě toto vyjadřuje: Nad betlémem se vznáší nápis z počátku Janova evangelia: „Slovo tělem stalo se a přebývalo mezi námi.” - A každý rozumí, že to je nejkrásnější vyjádření poselství betléma, nejvýmluvnější vánoční kázání. Kdybychom neměli od Jana nic víc než úvod jeho evangelia, stál by Jan přesto v první řadě největších světců. A jeho listy? Kterýsi teolog napsal, že se podobají věnci, zpletenému ze dvou ratolestí. Jedna je stálá výzva k pevné víře v Pána Ježíše, druhou ratolestí je výzva k vytrvání v lásce k Pánu.
V tyto vánoční dny bylo ve všech kostelech světa předneseno mnoho vánočních kázání. Není nejkrásnějším a nejkratším shrnutím všech kázání ono Janovo: „Bůh je láska”?
Vpravdě vánočním světcem, vánočním kazatelem je nám apoštol Jan. Vždyť my moc potřebujeme Janovo povzbuzování k lásce. Potřebujeme křídla Janova orla, aby nás zvedala z naší pasivity a zápecnosti. Potřebujeme Janův přehled v jeho věrné péči o Ježíšovu matku Marii, abychom brali jako Ježíšův příkaz z kříže, který platí i každému z nás osobně, že máme s trpělivou láskou pečovat o své rodiče, starat se o ně, dělat jim radost. Slyšíte dobře, vy mladí, vy děti? Jako by to byla maminka Pána Ježíše, tak máš své mamince dělat radost, pomáhat jí. Slyšíte dobře, vy dospělé děti starých rodičů? Kdo pečuje o staré rodiče jako Jan o Marii, ten se nemusí bát, že se odcizí s Mariiným Synem, s Pánem Ježíšem. A o tom Jan prohlásil: „A toto je vítězství, které přemáhá svět, naše víra!”
Jan zemřel v Efezu kolem roku 100. A již ve 4. století stojí nad jeho hrobem krásná bazilika, dosvědčující pravdivost tradice o Janově působení v Efezu. U nás není mnoho chrámů zasvěcených svatému apoštolu Janovi. Ale mnoho je vás, muži, kteří nesete jeho jméno. Vy jste tedy živé chrámy, vy Jendové, Honzíci, Jeníkové. Vy chtějte být jako Jan: apoštoly Ježíšovy lásky, miláčky Pána Ježíše.
A ještě zajedno dnes pochvalme apoštola Jana: že právě jeho prostřednictvím jsme byli všichni jako děti Boží svěřeni mamince Marii.

28. prosince: SVÁTEK MLÁĎÁTEK, mučedníků

Co nám vypravují evangelia, nejsou jen radostné příběhy. Zobrazují svět v jeho kráse i v jeho brutalitě. Po líbezném svátku lásky, narození Božího dítěte Ježíše, následoval hned svátek mladého jáhna Štěpána, který padá za oběť lidské nenávistné zlobě. A dnes, ještě uprostřed vánočních světel a ozdob, umírají malé děti, malí človíčkové, mláďátka. Padají za oběť lidské zlobě a hlouposti. A zakrátko bude před naším duchovním zrakem násilnou smrtí umírat 33letý mladý muž v plném rozvoji svých sil.
I náš osobní život je protkán malými i velkými dramaty. Máme tu příležitost se učit, jak se jim postavit, jak je unést.
Pokusme si tedy představit, co by nám mohlo vypravovat jedno z betlémských mláďátek:
„Mé rodiště i místo úmrtí je Betlém. Ještě mi nebyly dva roky - ale už jsem umělo říci táta, máma. Už jsem se i postavilo na vlastní nožičky. Ručičky jsem mělo buclaté a uměly už mnoho věcí: držet se maminčiny sukně, sestru tahat za vlasy, co jsem uchytilo, bác s tím na zem. Ale pak stál přede mnou voják s blýskavým brněním. Rozesmálo jsem se na něj - ale mihl se mu v ruce meč a ťal. Teď jsem tu, doma, v Božím království, mezi velkými svatými. Jsme tu už jako dospělí v nejkrásnějším věku - jako ostatní. Že nemáme žádné zásluhy? - Máme. Zachránili jsme život našemu Pánu Ježíši. Herodes by si byl nedal pokoj - pronásledoval by Svatou Rodinu do Egypta. Ale když mu podali zprávu o našich mrtvých tělech, uklidnil se. Maria a Josef měli v Egyptě pokoj. Nasadili jsme život za Pána Ježíše a on nám ho přebohatý vrátil. On už je takový - když někdo něco pro něj udělá, každému bohatě oplatí. Dobře to zpívá vaše koleda: Ježíšek je bohatý - však on vám to oplatí, že se s ním po smrti budete radovati.
Ale jistě vás napadá, proč kolem kolébky dítěte Ježíše bylo tolik lidské nenávisti a pronásledování. Ježíšek by tenkrát také nežádoucím dítětem, jako jsou nežádoucí i mnohé děti dnes. Také se hledá, jak se jich zbavit, jak je zlikvidovat.
Tenkrát jsme na lidskou herodesovskou zlobu doplatili jen my, neviňátka, a Ježíšek unikl. Ale neunikl na dlouho. Zabili ho později.
Je tohle vůbec potřeba? Musí se takové hrůzy na světě pořád odehrávat? Proč je na světě tolik zla?”
Ano, tohle proč neřičí vzhůru jen o svátku Neviňátek. I z úst Ježíšových slyšíme na kříži tutéž otázku: „Bože můj, proč jsi mne opustil?” A nám nezbývá, než místo hledání otázek proč, učit se v pokoře posledním slovům Ježíšovým: „Otče, v ruce tvé poroučím svého ducha.” Učit se úplné, absolutní důvěře v Boha. Svěřit se v ruce Boží Prozřetelnosti.
A milovat děti, mít je rád. To je také jedna z jistých cest k Bohu.

31. prosince: SV. SILVESTRA I., papeže KONEC OBČANSKÉHO ROKU

NÁŠ DÍK NA KONCI ROKU

Kdy je svátek papeže Silvestra, to ví po celém světě i kdejaký pohan, protože jeho jméno je spojeno s koncem občanského roku. Méně už je o něm známo, že jeho život je spojen se začátkem svobodného života křesťanů. Dvacet let jeho papežství (314 - 335) byla krásná doba, když křesťané po létech pronásledování prožívali první čas svobody za císaře Konstantina.
Křesťané si s nadšením stavěli své první veřejné chrámy - v Římě dodnes stojí bazilika sv. Jana v Lateránu, svatého Petra ve Vatikánu, svatého Pavla před hradbami.
Křesťané si však také začali uvědomovat, že získat svobodu ještě neznamená, že všichni budou umět ve svobodě žít. Opravdu v mnohém je doba Silvestrova podobnou době naší. My už se v této škole svobodného života blížíme ročníku dva tisíce, a stále ještě to neumíme. Stále znovu v učebním předmětu „láska” propadáme.
Kdo byl papež Silvestr?
Pocházel z kněžské rodiny. Jeho otec, římský kněz Cyrinus, zemřel pravděpodobně jako mučedník za pronásledování v době císaře Diokleciána. Silvestr sám se zřejmě v době tohoto pronásledování také osvědčil velikou statečností. Proto byl zvolen římským biskupem. Po dvaadvacet let řídil církev v prvním údobí svobody.
Křesťanství bylo už tenkrát navzdory všemu potlačování velmi rozšířené. Každý šestý obyvatel římské říše byl křesťan. A byla to říše, která zahrnovala téměř celý tehdy známý svět. Sahala od Španělska po Jeruzalém, od Paříže až po Egypt.
Proč vlastně byli křesťané po 250 let tak krutě pronásledováni? Vytýkali jim, že jsou to ateisté, že jsou bezbožní. Křesťané totiž nechtěli uznávat císaře za boha, nechtěli uznávat stovky a tisíce pohanských bohů. Uznávali jen Boha jednoho, a to se Římanům zdálo málo, hotová nevěra.
Za Silvestra se už církev pronásledování bát nemusela, naopak byla zahrnována císařskou přízní. Papež dostal darem císařský palác Laterán, který se stal papežským sídlem a zůstal jím po tisíc let. Vedle paláce postavil papež Silvestr za císařské peníze první velký chrám, lateránskou baziliku. Obojí stojí dodnes. Také nad hrobem svatého Petra postavil papež Silvestr mohutný chrám.
Papež Silvestr žil na přelomu věků: Vedl církev od života v pohanské nesvobodě k životu ve svobodě dětí Božích.
O naší době se také říká, že žijeme na přelomu věků - že lidstvo spěje od života závislého na hmotě, na hrubém materialismu k životu v novém tisíciletí, které bude víc cenit hodnoty duchovní než hmotné, hodnoty lidské víc než technické.
Ostatně dnes je také konec jedné éry - jednoho roku našeho života. Je to také dlouhá doba: 7 860 hodin je to! Kolik z nich bylo šťastných? Kolik spokojených? Kolik se vleklo v nejistotě a bolesti? My si to už ani všechno nepamatujeme, ale u Toho, který má spočtený každý vlas na naší hlavě, tam je každá hodina našeho života uchována navěky. Kolik je tam hodin prožitých dobře, hodin s kladným znaménkem, kolik je tam hodin se znaménkem záporným - když jsme bližnímu nebo sobě zůstali něco dobré dlužni, když jsme čas promarnili bez užitku?
A tak máme dost důvodů, abychom při tom účtování uplynulého roku pokorně prosili za odpuštění:
- Mnohé mohlo být v našem uplynulém roce lepší a pokojnější, kdybychom byli lépe poslouchali tvůj hlas, Pane. Smiluj se nad námi!
- Mnohé mohlo být v naše uplynulém roce lepší, kdybychom byli méně bezohlední k lidem kolem sebe, Kriste. Smiluj se nad námi!
- Mnohé mohlo dopadnout lépe, kdybychom byli méně malomyslní, méně váhaví, Pane. Smiluj se nad námi.
Ale nejen ke kajícnosti, také k vděčnosti a radosti máme dost důvodů. Proto spojme svá srdce k děkovné modlitbě.
Bože, náš Stvořiteli a Pane našeho času, chceme tě teď pochválit za všechno dobré, nač si v uplynulém roce vděčně vzpomínáme, i za všechno ostatní, co si už ani neuvědomujeme. Chceme ti společně děkovat:
- Za každou pokojnou a radostnou chvíli.
- Za práce, které jsme mohli dobře začít a v pohodě dokončit.
- Za nemoce a ohrožení, která jsme dobře přestáli.
- Za úklady zlých lidí, z kterých nás tvá ruka zachránila.
- Za to, že jsme se nezabili při práci a v silničním provozu.
- Za dobré nápady a předsevzetí, kterými jsi nás povzbuzoval.
- Za slova duchovního vedení, která jsme slyšeli při nedělní bohoslužbě.
- Za dobré přátele, kteří nás chránili od osamělosti a nudy.
- Za trpělivé milosrdenství, s kterým jsi nám odpouštěl naše viny.
- Za lásku, s kterou jsi nás zval ke svému stolu.
- Za všechna tvá dobrodiní, která si ani neuvědomujeme.
- Za práci vědců a techniků, kteří se snažili učinit naši zemi lépe obyvatelnou.
- Za politické činitele, kteří bez ohledu na svůj osobní prospěch usilovali o udržení míru ve světě.
- Za misionáře a rozvojové pracovníky, kteří pomáhali třetímu světu.
- Za všechny, kteří berou vážně důstojnost lidského života.
Přijmi, Pane, náš dík na konci roku a veď nás v roce novém svou prozřetelnou rukou.
Amen.